A könyv eredeti címe: Jeg grunnla De forente stater

Szerző: Hilde Susan Jægtnes

Az eredeti kiadó: Tiden Norsk Forlag, Oslo

Fordította: Patat Bence

© Hungarian translation: Patat Bence és a CSER Kiadó, 2024

© Tiden Norsk Forlag (1. kiadás), Oslo, 2021

A magyar kiadás az Immaterial Agents és a Livia Stoia Literary Agency közreműködésével valósult meg.

A fordító munkáját a NORLA (Norwegian Literature Abroad) támogatta.

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-756-5

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Olvasószerkesztő: Vas Gabriella

Tördelés, nyomdai előkészítés: Müller Péter

TARTALOM

PROLÓGUS 1824

A SAS

I. ST. CROIX 1768–1772

GYERTEK

KÁSA

SÁRGALÁZ

D’ANGELO: Ez neked pénz, húgyagyú? A dollár az zöld!
Ha megfogod, pénzes tapintású! Ez a szar itt neked zöld?

IFJÚ DOPLANGER: Rajta van az elnök pofája.

D’ANGELO: Leszarom az elnököt! Ez a szar nem pénz!

WALLACE: Ez nem is elnök.

D’ANGELO: Mi van?

WALLACE: Hamilton? Nem is elnök!

D’ANGELO: Te hülye vagy, apám. A zöldhasúra nem raknak
fel akármilyen fehér csókát, csak az elnököt.

Drót, 1. évad, 1. rész

PROLÓGUS

1824

A SAS

Tulajdonképpen mind meghaltunk. Ezt nem mindenki fogja fel, illetve hosszú időbe telhet, mire belátják. Miért kellene szégyenkeznünk? Csak itt van időnk és terünk arra, hogy elmeséljük, mi történt. Annyiszor tekinthetjük át az élet kisebb-nagyobb eseményeit, ahányszor csak akarjuk, és eldönthetjük, mire helyezzük a hangsúlyt. Minden alkalommal új részletekre figyelünk fel. A színek azonban lassanként kifakulnak.

Ha az igazságot keresed, rossz helyen jársz.

Nem mindenki jut szóhoz. És néha túl sokan vágnak egymás szavába. Te döntöd el, kinek hiszel. Ebben nem tudok segíteni.

Arra ébredtem, hogy szálka ment az arcomba. A fejemet a falnak támasztva aludtam el, hogy hallgassam a tengert, de a hajó teste most erőteljesen megrázkódott, ahogy kereszteztük az előttünk haladó hajó verte hullámokat. Ez csak azt jelentheti, hogy nyugodtabb vizekre érkeztünk.

Az apró szálka szúrt, de hamar megfeledkeztem róla. Zsibbadás vett erőt rajtam, mint mindig, amikor kemény priccsen aludtam – a forradalom után a kútbörtönben töltött hosszú idő elhúzódó hatása. Végigtapogattam a lábamat, hogy megvizsgáljam, nagyobb területre is kiterjedt-e az érzéketlenség. A régi lőtt seb a combomon még mindig fájt, de körülötte merevnek és idegennek éreztem a bőrt. Felültem a priccsen, és ujjaimat erősen belenyomtam a combomba, megcsipkedtem és dörgöltem, hogy életet leheljek belé. Ugyanakkor nagyra tátottam a számat, és a nyelvemet belülről erősen az arcom falának nyomtam. Recsegett az állkapcsom. Belecsíptem az alkaromba, de nem éreztem semmit. Egy hirtelen ötlettől vezérelve megnyaltam. Brakkvíz ízét éreztem. Mi lesz, ha egy nap teljesen bénultan, élőhalottként ébredek?

Washie, mondtam.

George Washington megmozdult a felső ágyon.

Mindjárt megérkezünk, mondtam. Készen állsz egy zajjal és pátosszal teli hosszú napra?

A fiam túl fáradt volt ahhoz, hogy válaszoljon. Kilendítette a lábát, és lemászott az ágyról. Majd odaállt a mosdótál elé, és nekilátott óvatosan megborotválkozni az enyhén ringatózó padlón.

Megszokásból a parókámért nyúltam, de aztán enyhe szégyenérzettel visszahúztam a kezem. A fogság után a hajam részben visszanőtt, de sprődebb lett. Pezsgett a vér a bőrömnek azokon a zsibbadt területein, amelyekbe újra életet masszíroztam. Furcsa érzés volt magamhoz érni, mintha egy szobrot simogatnék. Egy sápadt torzót, amely megszökött a múzeumból. De a szívem továbbra is vert.

Hirtelen valami furcsát vettem észre a térdemnél. Mintha mindkét térdkalácsom kifordult volna. A hüvelykujjammal próbáltam a helyére nyomni a duzzanatokat. Hát nincs határa, hogy mennyi baj történhet a testünkkel alvás közben?

Apa, mit művelsz, kérdezte Washie. Rám nézett a tükörből.

Csak azt nézem, hogy kificamodott-e a térdem alvás közben, feleltem.

Washie lemondóan csettintett a nyelvével. Bizonyára O-lábad lett a sok lovaglástól, mondta.

De hát befelé áll, mint az X-lábúaké, feleltem.

Akkor bizonyára csak zsír, mondta.

Kopogtak az ajtón. De Lafayette márki, a Narrows-szorosba tartunk, kiáltotta be a kapitány.

Nem sokkal később eldörrent egy ágyú. Washie összerezzent, de a borotvapenge szerencsére éppen nem az arcán volt.

Sajnálom, márki, figyelmeztetnem kellett volna önöket, kiáltotta a kapitány, továbbra is odakintről. A Fort Diamond köszönt bennünket.

Még egy dübörgés hallatszott, és az üdvözlésre a környező hajókról ágyúlövések sorozata válaszolt.

Tizenhárom lövés, mondta a kapitány. A felszabadító háború utolsó életben lévő tábornokának tiszteletére.

A tizenhárom gyarmatéra, feleltem.

De már huszonnégy csillag van a zászlónkon, mondta a kapitány.

Nem akar bejönni, kérdezte ingerülten Washie. A kapitány azonban már távozott.

Amikor Washie-val kiértünk a fedélzetre, rövid töltési szünetekkel folytatódott az ágyúdörgés. A hajó nyugodtan siklott át a Narrowson, amelynek mindkét oldalán New York terült el. E hely földrajza megzavarta az embert: a nyugati oldalon tőlünk közvetlenül északra húzódott New York és New Jersey állam határa, New York viszont a keleti oldalon is New York maradt. New Jersey a North folyó nyugati partján csak Patersontól északra folytatódott New Yorkként. Felemeltem a karom az egyik kereskedőhajó felé, amely mellett elhaladtunk. A legénység integetett, és azt kiáltozta: La-fa-yette! La-fa-yette! Washie álmosan meredt Fort Diamond felé, amely fenyegetően trónolt a szoros közepén lévő kis szigeten. Az erőd előtt kék ruhás katonák nyüzsögtek. A parton emelkedő zöld dombokról egy túlfőtt brokkoli jutott eszembe, de éhségérzetemet hamar elfojtotta a brakkvíz csatornabűze.

Staten Islanden, a Fort Richmondnál kötöttünk ki, ahonnan kiláttunk a brooklyni oldalon lévő Fort Diamondra és a Fort Hamiltonra. Tudtam, hogy a Fort Diamondot nemrégiben keresztelték át Fort Lafayette-re, de az új név még nem terjedt el teljesen. Bár nem éreztem természetesnek, hogy az erődöt a saját nevemmel illessem, meghatott a gesztus. Jóleső érzéssel töltött el, hogy erőd vagyok itt a Narrowsban, ahonnan átleshetek kedves barátomra, Hamiltonra.

A parton kisebb küldöttség fogadott bennünket az erőd parancsnoka és egy fiatalember vezetésével. A parancsnok tisztelgett. Lafayette vezérőrnagy, szeretettel köszöntjük önt és a fiát, mondta a fiatalember és meghajolt. Mangle Minthorn Tompkins, Daniel Tompkins alelnökének fia, szolgálatára.

Mr. Tompkins, öröm visszajönni ide, mondtam. Be kell vallanom, már nagyon vártam, hogy újra találkozzak Monroe elnökkel. Ő is ott volt, amikor a brandywine-i csatában ellátták egy lőtt sebemet.

Az elnök fogadást rendez önnek Washington D.C.-ben, mondta az ifjú Mangle. Az ön New York-i köszöntését az alelnökre és rám bízta. Remélem, nem nagyon csalódott.

Dehogy, feleltem nyomatékosan. Várom, hogy lássam az egész Uniót, különösen az újonnan csatlakozott államokat.

Eredetileg azonnal Manhattanbe kellett volna vinnünk önöket, mondta Mangle. De apám azért küldött, hogy kérjem meg önöket, halasszuk a látogatást holnapra, mert addigra véget ér a sabbat, és többen jönnek el.

Cserébe szerveztünk egy vacsorát itt az erődben a Cincinnati Társasággal, szólt közbe a parancsnok. Elfogadható ez, vezérőrnagy úr?

Vágytam rá, hogy ellátogassak a Trinity temetőbe, de nem szegülhettem ellen a vendéglátók kívánságának. Természetesen, feleltem. Manhattan nem tűnik el, ha várunk egy napot.

Másnap hajnalban felszálltunk a gőzhajóra. Miközben kipöfögtünk a kikötőből a North folyó felé, mélyen, a hasamba vettem a levegőt, felkészítve magam az aznapi fáradalmakra. Washie behunyt szemmel állt mellettem. Homlokának barázdáiból ítélve fájt a feje a Cincinnati tagjaival elköltött, szeszben gazdag vacsora után.

Lesz nagy felhajtás, figyelmeztettem. Csak a Fraunces Tavernbe menekülhetsz.

Washie nem válaszolt. Vajon kitől örökölte a szófukarságát, Adrienne-től? Ellenálltam a csábításnak, hogy hasba szúrjam az ujjammal, ezzel késztetve reakcióra. Ehelyett a reggel is friss Mangle Minthorn Tompkins felé fordultam.

Csodás újra látni a North folyót, mondtam. Nem is tudom, hányszor hajóztam rajta, és hányszor galoppoztam a partjain.

A többség már Hudson folyónak nevezi, jegyezte meg Mangle.

A gőzhajó gyorsított. Mangle a kezéből tölcsért formálva a fülemhez hajolt.

Kár, hogy nem sikerült idehoznia Napóleont, mielőtt meghalt, mondta.

Vajon honnan tudhatott Bonaparte amerikai száműzetésének tervéről? Kinek járt el a szája? Aztán rájöttem, hogy Mangle csak tréfál.

Bocsásson meg, mondta. Bátorkodtam elsütni egy tréfát a császár rovására, mert azt hittem, nem álltak közel egymáshoz.

Megint nem válaszoltam, Mangle pedig kérdő tekintettel nézett rám. Apám mesélte, hogy ön elhatárolódott Napóleon kormányától, amikor felajánlotta önnek, hogy visszaállítja az állampolgárságát, mondta.

Bólintottam. Nem volt rá okom, hogy beavassam ezt a sihedert a Franciaországgal való bonyolult kapcsolatomba. Ugyanakkor nem feledkezhettem meg arról, hogy ezt a nagyszabású utazást az amerikaiak finanszírozták. Egy keveset mégiscsak mondhatnék neki.

Valóban megpróbáltam eljuttatni ide Bonapartét 1815-ben, de Anglia keresztbe tett a terveimnek, mondtam. Ehelyett Szent Ilonára száműzték. Tegnap töltötte volna be az 55. életévét.

Milyen fiatal lenne, kiáltott fel Mangle, bár bizonyára úgy gondolta, hogy egy ötvenöt éves ugyanolyan kövület, mint egy százéves. És ön, Lafayette vezérőrnagy úr? Ön mennyi idős?

Lassan hatvanhét leszek, feleltem, és hátrasimítottam ritkás hajtincseimet.

Ahogy közeledtünk Manhattanhez, a gőzhajó lassított. Az utcákról a lótrágya összetéveszthetetlen bűze csapta meg az orrunkat.

Voltaképpen hányan élnek most New Yorkban, kérdeztem, orromat befogva.

Az 1820-as népszámlálás szerint több mint 123 ezren, felelte Mangle.

A Castle Clintonnál szálltunk partra, amely egy kör alakú erőd, huszonnyolc ágyúállással. A zászlót teljesen felhúzták, de a szél nem bírta megemelni, így impotensen lógott a zászlórúd mellett. Emiatt nem lehetett megszámlálni rajta a csillagokat és a sávokat, de tudtam, hogy a Kongresszus úgy határozott, hogy bár minden új állam után további csillaggal kell kiegészíteni, a sávok száma az eredeti gyarmatok tiszteletére tizenhárom marad.

Az erőd előtt katonai díszőrség várt Daniel Tompkins alelnök, New York korábbi kormányzójának vezetésével. Bár az alelnök reprezentatív öltözéket viselt, úgy tűnt, hogy az amerikai államférfiak még térdnadrágot hordanak. Mi Washie-val azonban a párizsi divatnak megfelelően buggyos, hosszú nadrágban és méretre szabott, hosszú kabátban jelentünk meg.

A szívélyes üdvözlés után az alelnök közölte, hogy a kompániák a New York-i milíciától érkeztek, és a Lafayette-tüzérségből, Washington szürke kadétjaiból, a Morris-kadétokból és a brooklyni lovasőrökből állnak. Ahogy ellépkedtünk a kompániák előtt a díszszemle sorainak vége felé, a katonák fegyverüket vállhoz emelték, és peckesen tisztelegtek. Megdördültek a part mentén, az erődökben és a hadihajókon felállított ágyúk. A Castle Clinton néhány sorozatlövéssel válaszolt, fülsiketítő közelségből. Döbbenten állapítottam meg, hogy minden katona az én arcmásommal díszített nyakkötőt visel.

Úgy látszik, kanonizáltak téged, jegyezte meg Washie. Szent Apa.

Amikor a sorok végére értünk, az alelnök egy szép sasmedált tűzött a kabátom hajtókájára.

Washington tábornok viselte ezt a mellén, mondta. A sas mostantól az öné. Az ön által toborzott francia erők nélkül soha nem ráztuk volna le magunkról a brit gyarmati igát.

Végigsimítottam a medálon, amely még meleg volt az alelnök kezétől. Washington sasát a mellemen viselve védve éreztem magam. Talán átszivárog majd belém az ereje, és megakadályozza a test hanyatlását.

*

Elénk tárult a Broadway, és két részre szelte Manhattan alsó részét. Beültem a pompásan feldíszített kocsiba, kihúztam magam, és ajkamat méltóságteljes mosolyra húztam, miközben a négy fehér ló lassan végighúzott bennünket a Broadwayen. A kocsi kerekei átdübörögtek a lócitromrétegen, és szanaszét szórták.

New York legelőkelőbb utcája mentén polgárok tízezrei álltak, és a tömeg kiáltásai visszhangoztak a fülemben: La-fa-yette! La-fa-yette! Örömmel láttam, milyen nagyra nőttek már a fák a járdák mentén – a zöld szín puhította az utcát szegélyező téglaépületek sűrű sorait, kellemes kontrasztot alkotva velük. Champs Élysées soha nem lesz belőle, ahhoz túl keskeny, és hiányzik belőle a vizuális csúcspont, amilyen a Diadalív a belőle kiinduló tizenkét sugárúttal. Ennek ellenére csodás látványt nyújtott az utca a gőzölgő tömeggel, az amerikai és francia zászlókkal, füzérekkel és virágdíszekkel ékesített homlokzatokkal. Az emberek az ablakon kihajolva virágokat és koszorúkat szórtak ránk. Washie-nak valami belement a szemébe, amiért nagy hűhót csapott.

A kocsis többször is megfordult, és csodálattal meredt rám, én pedig kerültem a tekintetét, hogy ne vonjam el a figyelmét a vezetésről. Végül nem bírta visszafogni magát, és felkiáltott: Lafayette úr, hálát adok az Istennek, hogy önt szállíthatom!

Remegő szájjal visszafordult a lovakhoz, mielőtt még reagálhattam volna. Washie dühösen prüszkölt, és tovább dörzsölgette a szemébe ment piszkot. Nem sokkal később a kocsis ismét felém fordult.

Az egyik lovam, a jobb elülső megijedt a tömegtől, amíg önt vártuk, mondta. Ekkor megsimogattam a pofáját, és azt mondtam neki: „Charley, most viselkedj rendesen, mert a világ legnagyobb emberének kocsiját fogod húzni!”

Majd teljesen váratlanul kinyújtotta a kezét, mintha valami istenség lennék, amelyből erőt meríthet. Washie előrehajolt, hogy eltolja tőlem a kocsist, de még mielőtt megtehette volna, megragadtam a kocsis kezét.

Én köszönöm, mondtam. Bámulatos, hogy képes uralni a lovakat ebben a káoszban.

Úgy tűnt, hogy a kocsisnak a szeme-szája elállt. Bólintott, és erősen megszorította a kezemet.

Előre nézzen, nehogy elüssön valakit, fakadt ki Washie, mire a kocsis rögtön előrefordult, és két kézzel megragadta a gyeplőt.

Balra egy templom mellett haladtunk el.

Állj, kiáltottam.

A kocsis lassan kapott észbe, és már jócskán elhagytuk a templomot, mire végre sikerült megállítania a felajzott lovakat.

Washie rám nézett. Apa, nem állhatunk meg az út közepén, mondta.

A tömeg a kocsi felé nyomakodott. Többen felém nyújtották a kezüket, de a kocsis visszalökte őket. Egy fiatalember felmászott az egyik kerékre. Washie a vállának támasztotta a lábát, és finoman, de határozottan arrébb taszította.

Tovább kell mennünk, mondta Washie kissé ijedten.

Felálltam. A New York-i polgárok önkívületben ujjongtak. Felemeltem az egyik karomat, mire a tömeg elhallgatott. A karom megint elzsibbadt, de a sasmedál még mindig melegítette a mellemet.

Megtenne nekem valamit, kérdeztem a kocsist.

Boldogan bólintott. Bármit, felelte.

Hajtson Felső Manhattanbe, a Grange Mansionbe, és hozza el ide Mrs. Elizabeth Schuyler Hamiltont. Mondja meg neki, hogy a Trinity temetőben várom, a férje sírjánál, kértem.

De hiszen fogadást rendeztek a városházán, vetette közbe Washie. Az egész város rád vár!

Ez nem várhat, feleltem, és leszálltam a kocsiról.

A tömeg félrehúzódott.

I.

ST. CROIX

1768–1772

GYERTEK

a faláb körül körbe- és

körbejárok a fonott kötél végéig

körbefonja a falábat a fonott kötél megfeszül állj

nyújtom a fejem

megvakarnám a tőgyemet a számmal

megakadt és a tőgyem szétdurran éget

eltűntek a tőgyürítők

régen volt a reggel és új reggel

éget a nap négyszög a szememben

hiányzik a fűszín hiányzik a vízszín

a legtöbb szín hiányzik csak a homok és a fal színe marad

a tőgyem csöpög gyertek tőgyürítők

mmmm a kiáltás égeti a torkomat mmmmmmeee

fonott kötél gége és torok

ggggyertek a kecskéhez

figyeljetek

hmmm

KÁSA

A kerekek csikorogtak, ahogy a kocsi megállt az üzlet előtt. A hálószoba sarkában álló zsámolyról hallottam a kocsis kiáltását, és kisiettem, hogy átvegyem az árut. Annabelle fülsértően mekegett, ahogy elmentem mellette az udvaron. Egész nap hangoskodott, de csak akkor jutott eszembe, amikor megláttam a felduzzadt tőgyét. A betegek miatti felhajtás közepette megfeledkeztem róla.

Inkább fogd be a szádat, mondtam neki. Madam Rachel most nem tud megfejni, még csak fel sem tud ülni.

De az ostoba kecske tovább lármázott. Várj egy kicsit, mondtam, és kiléptem a kapun.

A kocsikerekek által felvert por még ott lebegett a Company Street fölött, mivel több hete nem esett az eső, és az utak csontszárazzá váltak. A mangófán poszáta ült, és fííűű-füejfüej-t kiáltozott a terpentinfán ülő királygébicsnek, amely egy hanyag zíü-zíü-pirrevipp-pel válaszolt. Szokás szerint vágyakozó pillantást vetettem a domb felé. A bozótos védőn borult lakói fölé. Senki nem talált rájuk, senki nem mondhatta meg nekik, mit csináljanak. Meg sem lehetett számolni őket. És odafentről ráláttak a kristálytiszta, türkizkék tengerre. Én csak kétszer jártam a tengernél, pedig egész életemben a szigeten laktam. Az egyik alkalommal, amikor Nevisről érkeztem St. Croix-ba, megpróbáltam magammal vinni egy maroknyit a tengerből, de a türkizkék szín azonnal elillant, amint a vizet a kezembe vettem.

A kocsis gyanakodva sandított rám. Madam Faucette hol van, kérdezte.

Nem ér rá, feleltem. Ha a kocsis elpletykálja, hogy Madam Rachel sárgalázban szenved, az emberek többé nem jönnek az üzletbe.

Akkor majd később visszajövök, mondta.

De be tudom vinni az árut, feleltem. Tudom, hol a helye.

És a fiai, kérdezte a kocsis. Talán arra gyanakodott, hogy az egész családot eltettem láb alól, ahogy Jonatan, az öreg rabszolga tette lejjebb az utcában az egész háznépével, miután a gazda agyonverte a feleségét. Semmi sem utalt arra, hogy a kocsis átadja nekem az árut.

Hívom James úrfit, mondtam olyan udvariasan, amennyire csak tellett tőlem.

Miután segítettem James úrfinak behordani az árut az üzletbe, elővettem a sajtárt, elöblítettem az anyám által mosáshoz használt vízben, és letérdeltem Annabelle mellé. A tőgye kőkemény volt, és nem is tudtam, hogyan fejjem le belőle a tejet, soha nem próbáltam, mert az orrfacsaró kecskeszagtól émelygés fogott el, és mindig ügyeltem rá, hogy távol tartsam magam az állattól, kivéve amikor az ürülékét voltam kénytelen eltávolítani. Valahányszor hozzáértem Annabelle-hez, arrébb ugrott.

Nyugalom, mondtam, és megsimogattam a fejét, de csak rúgott, és nem engedte, hogy megfejjem. Kellett valami, amivel elterelhetem a figyelmét.

A konyhában kenyeret sütöttek. Esther a kemencét fűtötte, Rebecca pedig a tésztát dagasztotta. Elővettem egy teknőt a szekrényből, összesöpörtem a kiszóródott lisztet a konyhapadlóról, és vízzel kevertem el a teknőben.

Te mit művelsz, kérdezte Esther.

Senki sem fejte meg a kecskét, és megkergült, mondtam. Kását készítek neki.

Rebecca a fejét csóválta. A Madam és Alex úrfi is teljesen kiterült, te meg kását készítesz egy kecskének. Te kergültél meg!

Erre nem szóltam semmit, csak kivettem egy marék cukrot egy zsákból, és a kására szórtam. Egyúttal kihasználtam az alkalmat, hogy én is bekapjak egy adagot. Cukrunk úgyis volt elég, mivel Madam Rachel dohányért cserébe annyit kapott az ültetvényről, amennyit csak akart.

Anyám lekiáltott az emeletről, hogy tiszta rongyok és törülközők kellenének nekik.

Nincs több, kiáltotta Rebecca csüggedten.

Akkor mossatok ki egy párat, ordította anyám. Rebecca és Esther morogva félbehagyta a kenyérsütést, hogy helyette mosásba fogjon.

Annabelle időközben belegabalyodott a kötélbe. A falhoz szorulva zihált. Mekegése rekedt, szánalmas böfögésekké csökevényesedett. Egy maréknyi cukros kását toltam a szája elé. Az orrlyukai megremegtek, majd kidugta a hegyes, fekete nyelvét, és megkóstolta a kását. Szemlátomást ízlett neki: felélénkült, orrát a teknőbe dugta, és mohón lefetyelte a kását.

Kihasználtam az alkalmat, hogy új próbát tegyek, a számon át vettem a levegőt, hogy ne érezzem a szagot. Most, hogy gúzsba kötötte magát, nem tudott megrúgni, és miután többféle módon is próbálkoztam, sikerült elindítanom a tejet: a tőgyét masszíroztam, és ujjaimat a bimbóra feszítettem, mintha kecskegidák ajkai volnának.

Amikor a tőgy kiürült, kiszabadítottam a kecskét és újra megkötöttem. Vizet töltöttem a teknőbe, és miközben az állat ivott, simogattam az oldalát.

Ne haragudj, mondtam. Nem szándékosan feledkeztek meg rólad. Csak túl sok dolguk akadt.

Ajax, hallottam Moses kiáltását az ablak felől. Nem válaszoltam, élveztem, hogy szünetet tarthatok az odabent uralkodó nyomorúságban.

Ajax!

Moses leszaladt, és ott állt az ajtóban, dühösen és izzadtan. Hagyd békén azt az ostoba kecskét, mondta. Mrs. McDonnell azt mondja, hogy virrassz a hálószobában, hátha Alex úrfinak szüksége lesz rád.

Átnyújtottam neki a kecsketejjel teli sajtárt. Add oda Rebeccának, mondtam. Ő biztos tudja használni valamire.

Moses elvette. Most láttam, hogy inkább ijedt, mint dühös.

Rosszabbodott az állapota, kérdeztem.

Moses bólintott. Az ördög bújt beléjük, mondta. A doktor már úton van. Mi lesz, ha mi is megbetegszünk?

Nem tudtam, mit feleljek, és megfordultam, hogy elinduljak felfelé.

Mihez kezdünk, ha a Madam meghal, folytatta Moses.

Arra nem is gondoltam. Az üzletben kemény és unalmas munkát végeztünk, de legalább senki sem vert bennünket, Rebeccát leszámítva, amikor épp rossz kedvében volt. Amióta az eszemet tudtam, Madam Rachel házában éltünk: egyéves koromban kapott meg bennünket, miután az anyja, Madam Mary eltávozott. Mi lesz velünk, ha elveszítjük az otthonunkat?

Ne mondj ilyeneket, mondtam. Madam Rachel erős asszony. Sikerült saját üzletet nyitnia, még azok után is, hogy az idősebb James úr elhagyta. Ő nem fog ágyban meghalni.

Nem úgy tűnt, hogy Moses megnyugodott volna. Remélem, senki nem választ el bennünket egymástól, mondta. Istennek is könyörögtem ezért. De talán túlságosan elfoglalt ahhoz, hogy Madam Rachelnek és Alex úrfinak segítsen.

Ha segít nekik, akkor nincs mitől félned, mondtam.

Nehéz léptekkel mentem fel a lépcsőn. Félúton, a hálószoba felől megcsapta az orromat a hányás és a hasmenés bűze, és kezemet az orrom és a szám elé kaptam – aztán megéreztem Annabelle szagát, és összerezzentem. A kettő közül a kisebbik rosszat választottam: mélyet szippantottam az orrfacsaró kecskeszagból, hogy pajzsként védjen a betegek bűzétől.

SÁRGALÁZ

Anyám, hallottam valamit. Próbáltam felemelni a fejem, hogy lássam, ki beszél, de túl nehéznek bizonyult. Még mielőtt a gondolat végére juthattam volna, elfelejtettem, mivel kezdődött. A félbemaradt gondolatokban rejlő lehetőségek felvidítottak, de aztán ez a felismerés is szertefoszlott, és csupasz ürességet hagyott maga után, a vékony, rózsaszín fal: a szemhéjam mögött.

Anyám, ismételte meg valaki, alighanem én, úgy beszéltem, hogy észre sem vettem. Sajogtak az izmaim, a bőröm lángolt, kavargott a gyomrom. Egy nő hajolt fölém, és megnedvesítette az arcomat egy vizes ronggyal. Tudtam, hogy a neve Ann McDonnell, és hogy jót akar.

Dr. Heering mindjárt itt lesz, mondta nekem Mrs. McDonnell és próbált mosolyogni, de a tekintete homályosnak tűnt, mintha már feladta volna.

Hallottam, hogy mögöttem, ugyanabban az ágyban az anyám öklendezik. Kihúzódtam az ágy szélére, hogy ne találjon el a véres hányadék. Flora szaladt oda egy agyagtállal, amelyet Mrs. McDonnell anyám feje mellé tett le az ágyba. Ám amikor odafordultam felé, láttam, hogy nem talált bele a tálba, a hányadék csorgott le az állán és tócsává állt össze a mellén. Azt sem tudtam, anyám felfogja-e, hogy ott vagyok, annyira elerőtlenedett dr. Heering sárgalázkúrájától: a hánytatószertől és a macskagyökértől, amely kihajtja a gázt az emésztőcsatornából. A szemgolyója is olyan sárga volt, mint a bőre, és én sem néztem ki jobban, mondta James. Több beöntést kaptam, és eret is vágtak rajtam, a medencémben éreztem a hasogató utóhatásait.

Anyám, ismételtem meg, miközben remegő karokkal feljebb toltam magam az ágyban. Mrs. McDonnell sietve a hátam mögé rakott néhány párnát. A kötéseim meglazultak: leszedtem őket, és ujjaimmal végigsimítottam a sebeimet, éreztem rajtuk az alvadt vért. Bizsergett az orrom, szúrt a nyelvem. Azt képzeltem, hogy sót nyalogatok. Ne engedjék, hogy még egyszer eret vágjon rajtam, motyogtam Mrs. McDonnellnek, szerintem nem használ.

Súlyos léptek hallatszottak a lépcsőn, olyasvalakiéi, aki vonakodott lejönni. James megállt az ajtóban. Izmos teste, amelyet nagyon irigyeltem tőle, feszültnek tűnt.

Miután átvettük az árut, bezártam az üzletet, mert alig jöttek vevők, mondta.

Bizonyára félnek, hogy megfertőződnek, feleltem. Nem fogják fel, hogy nem terjed testi érintkezéssel, mert akkor már te, Mrs. McDonnell és dr. Heering is elkapta volna, Floráról és a többi rabszolgáról nem is beszélve.

James nem szólt semmit, de láttam, hogy megszállta az afrikaiak babonája és meggyőzte arról, hogy gonosz szellemek lakoznak bennünk.

Hozd a főkönyvet, mondtam – de nem sokkal később szédülés fogott el, és visszahanyatlottam a párnára, miközben vészjósló fájásokat éreztem a hasamban. Igyekezz, sziszegtem, nem akartam, hogy lássa azt, amiről sejtettem, hogy az első bélgázkitörések után következik.

James letrappolt a lépcsőn, miközben a belem kiürítette a tartalmát a foltos lepedőre. Anyám lázas önkívületben motyogott, én pedig nem bírtam visszafogni a fájdalmas nyögést.

Mrs. McDonnell … suttogtam, de a jószívű asszony és Flora már el is kezdte a mentési műveletet, és előkészített egy lavór forralt vizet, rongyokat, törülközőket és szalmát.

A következő dolog, amit észleltem, az volt, hogy dr. Heering újabb vágást ejtett a karomon. A vér vastag csíkban folyt ki, ugyanolyan vörösen, mint addig, a legkevésbé sem sárgásam.

Az istenért, elég már az érvágásból, suttogtam.

Ifjú Hamilton, hadd végezzem a dolgomat, hogy te is végezhesd a dolgodat és meggyógyulhass, mondta dr. Heering, de a legkevésbé sem hangzott derűlátóan.

De hát anyám… suttogtam. Neki segítsen előbb. Még meghal nekünk.

Annyira lesoványodtam, hogy a doktor minden nehézség nélkül kiemelt az ágyból és beültetett abba a szép rokokó székbe, amelyet anyám nagyanyám halálakor örökölt meg.

Le kell takarítanunk a szennyet az ágyról, mondta a doktor.

Flora biccentésére Ajax felpattant a zsámolyról. Gyapjútakaróba göngyölt engem, miközben Flora újabb üst vizet tett fel forralni, és lerángatta a beszennyeződött lepedőket az ágyról.

Ajax rendszerint az üzlet raktárában töltötte az idejét a vele szinte egykorú Mosesszel, mert bár James meg én megörököltünk egy-egy fiúrabszolgát, őket leginkább arra használtuk, hogy segítsenek anyámnak a nehéz terhek emelésében. Ajax azonban mellettem virrasztott azóta, hogy megbetegedtem.

Nem bírtam odanézni, amikor a doktor újabb adag macskagyökeret erőltetett bele anyám petyhüdt szájába; ehelyett fogtam a főkönyvet, amelyet James az imént letett az asztalra, és kértem Ajaxot, hogy hozzon tollat és tintát. James az elmúlt napok eladásait természetesen nem vezette be a könyvbe, de nem is baj, így legalább nem kellett kijavítanom a hibáit.

Amint kezembe vettem a tollat, hogy egyeztessem az utolsó negyedévet, a doktor felpillantott anyám sárga teste mellől.

Jobb, ha nem babrálod azt a könyvet, amíg anyád meg nem gyógyul, mondta.

Az arcom tűzforró lett. Én vagyok a könyvelője, mondtam.

Ez nem tizennégy évesnek való munka, jegyezte meg a doktor szelíden, de láttam rajta, hogy elfogja a kétség.

Én tanítottam meg anyámat a kettős könyvelésre, kiáltottam, de rögtön meg is bántam – életünk a doktor kezében volt. Hálásaknak kell lennünk, hogy ez az előkelő orvos hajlandó gondoskodni egy megesett nőről és a törvénytelen gyerekéről.

Rebecca sietett fel a lépcsőn, de vigyázott, nehogy túl közel jöjjön. Mondott valamit Florának az anyanyelvükön, valószínűleg azt kérdezte, készítsen-e ételt.

A gyomrom mocorgott, de ezúttal az éhségtől: összerezzentem, már majdnem el is felejtettem, milyen érzés éhesnek lenni.

Tyúkhúslevest, mondtam, és szinte éreztem az illatát, lelki szemeimmel láttam a gőzölgő, sárgásbarna levet a hívogató zsírbuborékokkal. Olyan euforikus érzés töltött el az éhségtől, hogy könnyek szöktek a szemembe.

Mmmm. Tyúkhúslevest kérek, ismételtem meg.

A doktor rám nézett. Erősebb vagy, mint amilyennek kinézel, fiatalúr, mondta. Majd Rebecca felé fordult. Fűszer nélkül, mondta.

Éjszaka fordulat állt be. Egy rajnyi ólompillangó szállt fel a mellemről. A fejfájásom elillant.

A sárga szín akkor is megmaradt anyám arcán, amikor már nem lélegzett. A szájára meredtem, szerettem volna végighúzni az ujjamat a puha ajkán, de nem bírtam rávenni magam. Keményen küzdött, hogy otthont teremtsen nekünk, miután apám elhagyott bennünket. Nehéz súlyokat emelgetett, és mennyi szitokszót kellett elviselnie az ültetvényese és a szalonhölgyek részéről. Még a rabszolgák is megvetették; amikor parancsolgatott, arcuk megmerevedett. De sikerült beindítania egy üzletet, és a fiai segítségével abból élt, hogy a Christiansted melletti cukornádültetvényeket háztartási árukkal látta el.

Egy szúnyog szállt le anyám arcára. Elhessegettem a gonosz szellemet. Mrs. McDonnell letakarta anyám arcát a pokróccal, és keresztet vetett.

Beszélek majd a sógorával a temetésről, mondta. Az anglikán St. John’s templom valószínűleg nem akar eltemetni… egy anyát, akinek házasságon kívül született gyermeke.

Ajax mellettem állt, és kíváncsian meredt anyámra. Talán annak a jelét kereste rajta, hogy a lelke elszállt a testéből. Megmagyarázhatatlan düh fogott el.

Tűnj innen, te pogány ördög, kiáltottam, és hátralöktem a tyúkhúslevesből nyert erőmmel. Neki legalább még volt anyja.

Ajax nagyot esett a hátára, de nyomban felpattant, és lemenekült a lépcsőn.

Megszédültem az erőlködéstől, és leültem az ágy szélére, de rögtön meg is bántam: nem éreztem helyénvalónak, hogy annyira közel üljek a halotthoz. Inkább tettem néhány ingatag lépést, és leültem Ajax alacsony zsámolyára.

Hol van James, kérdeztem.

Mrs. McDonnell megvonta a vállát. Könnyek ültek a szemében.

És hol van apám, kérdeztem halkan, noha tudtam, hogy ismeretlen helyen tartózkodik; tudomásunk szerint visszahajózott Skóciába.

Mrs. McDonnell megsimogatta a fejemet. Kedves Alexander, mondta halkan. Azt hiszem, apád nem jön vissza.

Kihúztam magam, hogy ne úgy nézzek ki, mint egy kisgyerek.

Mrs. McDonnell, mondtam. Nem adhatjuk fel úgy, hogy meg sem próbáljuk. Segítsen nekem megtalálni.