Romy Seidel

ANNA
FREUD
Egy lány az apja árnyékában

Kossuth Kiadó

Tartalom

I.  A BÉCSI ÉVEK  1922–1924

II.  A BÉCSI ÉVEK  1925–1927

III.  A BÉCSI ÉVEK  1937–1938

A LONDONI ÉVEK  1938–1939

Impresszum

I.

A BÉCSI ÉVEK

1922–1924

1.

Bécs, Berggasse 19., 1922 nyara

Anna felegyenesedett, és kinyújtóztatta a hátát.

Órák óta dolgozott nagy odafigyeléssel egy angol fordításon. A Pszichoanalitikus Kiadónak készült, melyet az apja vezetett.

Felállt, az ablakhoz ment, és körözött a vállával párat. Talán sétálhatna is kicsit, jót tenne a friss levegő! Túl régóta ült a fülledt szobában.

Visszament az íróasztalához, összegereblyézte a papírjait, és elgondolkozott, hogy rögtön rendbe is tegye-e őket.

Nem, ráér holnap. Mára elég volt!

Már a kilincsen volt a keze, és nyitotta az ajtót, amikor kopogtattak. Felnevetett a nagynénje rémült arcán.

– Szent ég, jól megijesztettél, Anna!

– Épp elkészültem, és egy kicsit meg akartam mozgatni a lábam.

A nagynénje mindig szigorúnak, rátartinak látszott, valószínűleg sötét, magasan záródó ruhái és a szeme közt futó mély ránc miatt. Azonban ha közelebbről is megismerte az ember, kiderült, hogy a legkevésbé sem merev vagy savanyú személyiség.

– Apád beszélni szeretne veled, Annácska.

Mi nyomhatja az apja szívét? Szokatlan időpont a beszélgetésre. Általában a kora esti órákig folyamatosan érkeztek hozzá a páciensek.

– Vacsoránál találkozunk – búcsúzott a nagynénje.

Anna leemelte a fogasról a kötött kardigánját, és az apja dolgozószobája felé indult.

Freudék lakásának – ami valójában két, egybenyitott lakásból állt – majdnem két tucat szobája volt, köztük a nagynénje saját nappalija.

Anna két szobája a déli részen helyezkedett el, épp az ebédlő mellett. Az egyiket kényelmes kanapéval, íróasztallal és egy diófa könyvespolccal rendezte be. A sarokban egy komfortos fotel állt, előtte lábtartó, itt kiválóan tudott olvasni és kézimunkázni. Az ablakon világos függönyök lógtak, amelyek lágyan gömbölyödtek a huzatban, ha kinyitották az egyik ablakszárnyat. A falakon színpompás képek függtek, szívesen megállt előttük az ember. Az inkább sötét, kicsit kényelmetlennek látszó szülői házban Anna egy kellemes, világos kis otthont varázsolt magának. Az apja szobái – a dolgozó – a szalon, a kezelő, valamint a várószoba – a nyugati szárnyban kaptak helyet.

Anna gyorsan az ajtóra szorította a fülét, és hallgatózott.

Semmi. Néma csend. Kopogott, majd az apja hangos szólítására belépett a szobába.

Az apja az íróasztalánál ült. A hamutartóban füstölgő szivar, a zakóját levette és a szék háttámlájára terítette. Az ablak zárva volt, mint általában; Anna sokszor megjegyezte, hogy mennyire nem törődik a friss levegővel.

– Szabad? – Anna az ablak felé lépett, és várta, hogy az apja biccentsen.

– Tőlem! – írt tovább Freud.

Nem volt egyszerű utat törni az ablakhoz. A szoba zsúfolásig volt bútorokkal, lámpákkal, szőnyegekkel, amelyek részben egymáson hevertek, no meg számtalan emléktárggyal, melyeket az apja az utazásairól hozott magával. Az asztalokon és a polcokon szobrocskák álltak, némelyik görög isteneket ábrázolt. Freudnak a gyűjtögetés volt a szenvedélye. Ha meglátott egy boltban egy tetszetős figurát, nem tudott elmenni mellette, muszáj volt legalább megfognia. És akkor persze már meg is akarta venni.

Anna meglökött a csípőjével egy kis asztalkát, mire a fából készült alak billegni kezdett rajta. Egyik kezével reflexből utánakapott.

Gyerekként egyszer levert egy teli hamutartót, a szivarhamu szétszóródott a drága szőnyegen. Az apja rémesen leszidta, hogy milyen kétbalkezes, ő meg bőgve szaladt ki a szobából.

Végre kinyitotta az ablak egyik szárnyát, és leült az apja íróasztala előtti székre.

– Beszélni akartál velem, apa?

A férfi arrébb tolta az előtte heverő lapot, beleszívott a szivarjába, és hunyorogva nézett a mennyezet felé kanyargó szürke füstpamacsok után, majd megköszörülte torkát.

– Aggódom, Anna.

– Aggódsz? Miért?

– Érted.

A lány sejtette, mire gondol. Azért aggódik, mert ő még mindig otthon lakik a szüleivel és a nagynénjével, és eszében sincs elköltözni. Aggódik, hogy miért nem gondol egy másodpercig sem a házasságra. De kihez is mehetne hozzá?

Adódott időnként egy-egy érdeklődő, Ernest Jones például, a család jó barátja. Neurológus, és szintén analitikus. Szörnyen nyomasztó volt, amikor nemrég udvarolni kezdett neki. Egyértelmű volt, hogy mit remél tőle, noha konkrétan nem kérte meg a kezét. Nem is volt rá szükség, minden mondatában elhangzott valami rejtett, de időnként egészen nyílt üzenet. Egy ponton a lánynak túl sok lett, és megmondta, hogy barátként – és csakis akként – szereti, becsüli.

Erre a férfi teljesen elhúzódott tőle, és hetekig tartott, míg túllépett a vélt megszégyenülésen. Azóta nem beszéltek házasságról, és ha Annán múlt volna, szóba sem kerül többet.

Az apja szeme felvillant. Vagy szórakoztatta valami, vagy dühítette, időnként a lánya sem tudta pontosan felmérni.

Érezte a késztetést, hogy magyarázkodjon, de szerencsére sikerült visszafognia magát.

Az apja némán szivarozott tovább, aztán felállt, és az ablakhoz sétált.

– Igazság szerint anyád kért meg, hogy beszéljek veled. Ő ugyanis sokkal jobban aggódik, mint én.

Anna a szemét forgatta. Szóval az anyjáról van szó. Miért küldte követnek az apját? Miért nem ő beszél vele?

– Azon tépelődik, hogy egyáltalán vágysz-e önálló életre.

– De hát önálló életet élek. Van munkám, és külön életteret alakítottam ki magamnak a szobáimban.

Anna volt a hat testvér közül a legfiatalabb. Három bátyja és két nővére volt. A legkisebb fióka, akinek mindig meg kellett küzdenie a figyelemért és a szeretetért. Már gyerekként érdekelte az apja munkája, olvasta az írásait, a könyveit, és egyszer csak elkezdett vele a pszichoanalízisről beszélgetni. Később sem veszítette el érdeklődését a téma iránt, amikor már líceumban tanított, és végül elvégzett egy hároméves tanulmányi analízist az apja mellett.

Három hónapja felvette tagjai közé a Bécsi Pszichoanalitikus Egyesület, azóta részt vesz az üléseken és az előadásokon. Ezenkívül a Pszichoanalitikus Kiadó üzleti levelezését és az angol fordításokat is ő intézi. Ez nem saját élet? Egy nő esetében csak a házasság és a családalapítás számít annak?

Az apja komolyan nézett rá. Igazán sötéten és áthatóan tudta méregetni a vele szemben állót.

– Amúgy mikor mész Louhoz? – kérdezte egyszer csak. Anna meglepődött a hirtelen témaváltáson.

– Jövő hétfőn.

Lou Andreas-Salomé a közös barátnőjük volt, Anna az apján keresztül ismerte meg. Lou írónő volt, és pár éve pszichoanalitikusként is dolgozott. Már elmúlt hatvan, éppolyan idős volt, mint Anna anyja. Anna mégis sokkal fiatalabbnak és élettelibbnek látta.

Az apja visszaült az íróasztalához. Folytatta az írást, és újabb szivarra gyújtott, noha az előző vége még a hamutálban parázslott. Vajon végeztek, vagy még akarja faggatni?

– Szeretném, ha elvinnél egy könyvet neki. Lennél olyan kedves, és emlékeztetnél majd rá?

Anna felállt, és lesimította a kötényét.

– Persze. Találkozunk a vacsoránál. Kicsit kimegyek még a szabadba.

Az apja bólintott, és fel sem nézett, amikor a lánya becsukta maga mögött az ajtót.

2.

A következő hét

A nap sütött, pár kósza felhő lebegett csak az égen. Igazi utazóidő volt.

Anna jókedvűen és lelkesen kelt fel, gyorsan felöltözött, és átment az ebédlőbe, hogy bekapjon egy falatot reggelire. Reggel sosem volt túl éhes.

Az apja már a dolgozószobában ült, az anyja és a nagynénje még aludtak.

– Levigyem az utazótáskáját, Anna kisasszony? – kérdezte Mizzi, a szobalány, egy igen fiatal, csinos, pirospozsgás arcú, szőke fürtös nőszemély.

– Nem szükséges, Mizzi, de köszönöm. – Anna megitta a kávéját, és elgondolkozott, becsomagoltasson-e későbbre valami elemózsiát magának. – Megmondaná a szakácsnőnek, hogy készítsen egy kis útravalót?

Mizzi pukedlizett.

– Természetesen, Anna kisasszony.

Anna összerakta a tányért és a csészét, mint mindig, noha Mizzi szerint ez igazán nem lett volna szükséges.

– A szobámban leszek, ha keres valaki – mondta, mert még ezt-azt be kellett pakolnia.

Átment az ebédlőből a szomszéd szobába. Alaposan kiszellőztetett, összeszedegette a maradék holmiját, és ellenőrizte, hogy nem felejtett-e el valamit. Hiszen az egész júliust Lounál fogja tölteni!

Anna könnyű esőkabátjával a karján belépett a bécsi Westbahnhof csarnokába. Beletelt egy-két pillanatba, míg hozzászokott a lármához; a hangerőhöz, az emberek kiáltozásához, a kalauzok sípjainak éles füttyentéséhez, az érkező és induló vonatok fújtatásához és csörömpöléséhez.

Ahogy továbbment, kis híján felbukott egy kisfiúban, aki a földön ült, és a karját a térde köré fonta. Szívszaggatóan zokogott.

Anna leguggolt mellé.

– Mi a baj, fiúcska?

– Az anyukám... – zokogott a gyerek. – Elvesztettem az anyukámat.

Anna ellenállt a késztetésnek, hogy vigasztalásképp magához ölelje a kicsit.

– Gyere, üljünk le! – mutatott jobbra egy padra. – Nem ülhetsz a földön, előbb-utóbb elbotlik benned valaki. – Elmosolyodott, amikor a kisfiú kíváncsi pillantással felnézett rá. – Mint én majdnem, az előbb.

A fiú feltápászkodott, és az ingujjával megtörölte nedves arcát. Alig állt fel, odasietett hozzá egy kalauz.

– Te gazfickó! Mi jut eszedbe, itt csavarogsz! – Már épp meg akarta húzni a fiú fülét, Anna alig tudott közbelépni.

– Kérem, hagyja békén ezt a szegény gyereket!

– Au! – bömbölt a gyerek, noha a kalauz még hozzá sem ért.

– De nem üldögélhet itt! – veszekedett a férfi. – Zavarja a járókelőket.

– Hogy egy kicsi fiú itt zokog? – Anna hitetlenkedve megrázta a fejét. – Majd én gondoskodom róla, menjen csak, végezze a munkáját!

– Biztos benne? – A férfi gyanakodva végigmérte. – Idehívhatom a biztonsági őrt is – mutatott a távolba.

– Hagyja csak! – csitította Anna. – Ha szükségem lesz rá, magam fogom idehívni.

– Rendben van, ön tudja – morgott még valamit a kalauz a bajusza alatt, azután elballagott.

Anna leült a padra, a táskáját a lábához tette, és megvárta, míg a kisfiú mellé ül.

– Most pedig meséld el szép nyugodtan, mi történt!

A fiú szipogott, mire Anna elővett egy zsebkendőt a táskájából.

– Az anyukám... – Megtörölte az orrát meg a szemét. – A nagymamához akartunk menni vonattal. Azt mondta az anyukám, menjek előre a pályaudvarra, ő majd utánam jön. Mert már nyolcéves vagyok, és kijöhetek ide egyedül. Itt vártam, de anyu nem jött, és aztán még a vonat is elment. – Rekedten felsírt. – Lehet, hogy felszállt nélkülem? Mert nem talált meg?

Anna nagyon megkönnyebbült. Csak egy félreértés, úgy tűnik. Minden el fog rendeződni. Egy pillanatra azt hitte az imént, hogy az „elvesztettem” azt jelenti, hogy meghalt.

– Hogy hívnak?

– Johannes.

– Én Anna vagyok. Az anyukád egész biztosan nem indult el nélküled, Johannes.

A fiú bizakodva nézett rá nagy barna szemével. A lány szívét összeszorította az együttérzés. Még jól emlékezett, gyerekkorában milyen sokszor érezte elveszettnek magát. Neki, a legkisebbnek nem kellett volna megszületnie, nem várták. A testvérei egységet alkottak, nem tartozott hozzájuk, akármennyire igyekezett is.

Akart még valami vigasztalót mondani a kicsinek, amikor a háta mögül izgatott női hangot hallott:

– Nem látták a fiamat? Hol a kisfiam?

Johannes felugrott.

– Anyu!

Egy törékeny, sötét hajú nő átölelte a gyereket, és csókokkal borítja a haját.

– Johannes! Azt hittem, felszálltál a vonatra nélkülem!

A kisfiú kiszabadította magát az ölelésből.

– Én is azt hittem rólad.

A nő elmosolyodott.

– Akkor mindkettőnknek szerencséje volt, igaz?

Johannes Annára mutatott.

– Ez a néni vigyázott rám.

– Valóban? Nagyon kedves, köszönöm!

– Magától értetődik. Csak próbáltam megnyugtatni.

Az anya megszorította a kezét.

– Szívből köszönöm. Remélem, nem kési le miattunk a vonatát.

– Nem, ne aggódjon, nagyon hamar ideértem. – Anna jobbra mutatott, ahol épp befutott a vonata. – Most jött meg. – Felkapta a táskáját. – Viszlát, Johannes, vigyázz magadra!

Mint mindig, Anna magával vitte a kötését, és amíg Lou ruhájának ujján dolgozott, Johannesen gondolkodott. Nagyon megérintette az élmény, még mindig a hatása alatt állt. Egy gyereknek mindig biztonságban kell éreznie magát. Olyan könnyen kibillennek, és a gondok sokszor mélyen megsebzik őket.

A kötőtű szinte magától csúszott a szemek között, oda sem kellett néznie. Ezt szerette a kézimunkában: a gondolatai elkalandozhattak, és mintegy mellesleg elkészült egy-egy csinos ruhadarab.

Milyen gyámoltalan volt a fiúcska, és milyen hálásan nézett rám, hogy törődtem vele, gondolta. Milyen jó érzés volt segíteni neki!

A második átszállás után Anna a ruha mindkét ujjával elkészült. De aztán lecsukódott a szeme. Johannesről álmodott. Kéz a kézben álltak a peronon, és a vonatra vártak.

– És ha anya mégsem jön? – kérdezte a fiú tágra nyílt szemmel.

– Itt vagyok – felelte ő. – Nem hagylak magadra. Megbízhatsz bennem.

Amikor hunyorogva felébredt, hirtelen nem is tudta, hol van.

Ja, persze, a göttingeni vonaton! Egyedül volt a részlegben. Néha élvezte, ha más utasokkal szóba elegyedett, de általában jobban szerette a csendet. Milyen hosszan alhatott? A csuklójára pillantott, de hiába – a karóráját otthon hagyta, valószínűleg az éjjeliszekrényen.

Elrakta a kötést a táskájába, az ablak mellé csusszant, és a hideg üvegnek döntötte a homlokát.

Nyár volt, igazi nyár. A mezők és a rétek dúsan zöldelltek, mák, búzavirág és margaréta burjánzott a búzamezők szélén, az ég harsogóan kék volt.

Anna imádta a vidéki tájat. Minden évben, amikor elege lett a városi életből, zöld mezők után vágyakozott, hegyek után, ahol encián virágzik, völgyek után, ahol kis falvak bújnak meg. Akárcsak a családja – ezért minden évben hetekre, sőt hónapokra leköltöztek vidékre.

Eszébe jutott az előző látogatása Lounál. Legalább három hónapja lehetett. A hosszú hazautat kihasználta, hogy felkészüljön a Pszichoanalitikus Egyesületben tartandó felvételi előadására, ami pár héttel később volt esedékes. A címe: Verés-fantázia és álmodozás, esettanulmány egy apa és a lánya kapcsolatáról. Ezt a témát Anna igazán mélyen ismerte, szinte sorsszerű volt, hogy ezt választotta.

Borzalmasan ideges volt előtte, és nemcsak azért, mert eleve félt közönség előtt beszélni, hanem mert semmiképp sem akart csalódást okozni az apjának. Szeretett volna megfelelni neki, a híres analitikusnak. Mindig is ez motiválta.

Egyszer csak a kalauz közeledése szakította ki a gondolataiból.

– A jegyét, kisasszony!

Ázott kutya szaga volt az egyenruhájának.

Míg a kalauz érvényesítette a jegyét, Anna egy évek óta űzött szórakozásának hódolt: azon morfondírozott, milyen kutyája lehet a másiknak, és hogy hívhatják.

Egy pudli, gondolta. Nem, egy tacskó. Egy drótszőrű, aki mindig türelmetlenül várja a kapuban, amikor hazatér. Talán még a papucsát és az újságját is odaviszi neki. A neve pedig...

– Pár perc múlva beérünk a göttingeni főpályaudvarra – adta vissza a férfi a jegyét. – Tessék, kisasszony!

Szepi? Elnyomott egy mosolyt. Butaság, nem Dél-Németországban vagyunk, itt senki sem hívja Szepinek a kutyáját. Talán Brunó vagy Csahos.

Anna felkapta a kabátját a szomszéd ülésről, és kicsit merev terpeszben egyensúlyozva elimbolygott az ajtóig. A vonat zakatolva megállt, a fék fülsértően csikorgott, legszívesebben befogta volna a fülét, csak sajnos nem volt szabad keze.

– Érezze jól magát Göttingenben! – bökte meg a kalauz a sapkája szélét, és kinyitotta előtte a kocsi ajtaját.

– Köszönöm szépen! – felelte a nő.

Lelépett a vagon két lépcsőfokán a peronra, óvatosan, hogy rá ne taposson a szoknyája szegélyére. A kabátját az utazótáskára terítette, felnézett, hogy tájékozódjon, majd útnak indult.

Lou felajánlotta, hogy kimegy érte, de Anna írt neki, hogy nem szükséges.

Amikor kilépett a pályaudvarról, megállt, és felnézett az égre. Sehol egy felhő. A lába bizsergett, a hosszú üléstől egészen berozsdásodott. Lou háza, a Loufried, ahogy a barátnője hívta, nem volt messze. Útközben Anna meg-megállt, hogy megnézzen egy-egy szép házat vagy kertet. Amikor az egyik ház elől épp továbbindult, hirtelen kilépett egy férfi az oldalajtón, és szinte egymásnak ütköztek.

– Ezer bocsánat, kisasszony – mentegetőzött egy tweedzakós, barna sapkás, vörös loboncú fiatalember.

– Semmi gond!

– Ön osztrák – mosolygott rá futólag a férfi. – Nem linzi?

– Nem, bécsi.

– Linzben él a nénikém. – A férfi nagyjából egyidős lehetett vele. Talán diák, aki nem utazott haza? Nyáron Göttingen szinte teljesen kihalt volt, míg az egyetemi szemeszterek idején nyüzsgött a fiataloktól. – Ön itt tanul? – kérdezte érdeklődve.

– Nem, egy barátnőmhöz jöttem.

– Én nyugat-ázsiai nyelveket tanulok. – A fiú a lábujjai hegyén hintázott, és közben mindkét kezét zsebre vágta.

– Andreas professzornál?

– Igen. Ismeri?

– A barátnőm férje.

A férfi arca felragyogott.

– Ó, valóban? Micsoda véletlen!

Anna orrát dohány és molyirtó szaga csapta meg, mire nagyot tüsszentett.

– Egészségére! Megfázás?

– Szénanátha. – A nő zsebkendőt vett elő, és továbbindult.

– Megengedi, hogy elkísérjem?

– Nem szükséges, nagyon köszönöm.

– Ahogy gondolja. Szívélyesen üdvözlöm Andreas professzor urat.

Anna még visszafordult.

– Átadom.

Ahogy továbbment, fellélegzett. Már attól félt, nem sikerül leráznia a férfit.

Jó negyedóra gyaloglás után meglátta a távolban Loufriedet. Boldogan elmosolyodott, és megszaporázta a lépteit.

A házat csodás, virágzó kert vette körül, tele gyümölcsfával, bokrokkal, virágágyásokkal.

A kovácsoltvas kerítés kapujánál tábla lógott, rajta a felirat: Loufried. Cseresznyeillat lengett a levegőben.

Anna letette a táskáját, és mélyet lélegzett. Milyen jó itt lenni!

Kitárta a kaput. A konyhaablakban mozgást látott – biztosan Lou áll a függöny mögött.

Nem sokkal később feltárult a ház ajtaja, Lou viharzott ki rajta, és kitárta a karját.

– Hát itt vagy végre! Isten hozott, édes Annám!

Átölelték egymást, mintha réges-rég nem találkoztak volna. Lou kutyája ide-oda ugrált körülöttük, és izgatottan csaholt.

Anna elengedte a barátnőjét, és leguggolt a kutyához, hogy őt is köszöntse.

– Egyre gömbölyűbb vagy, kicsim!

Anna imádta a kutyákat, akárcsak az apja, de az anyját nem sikerült meggyőznie, hogy tartsanak otthon ők is egy négylábút. „Ha mindenképp akartok egy kutyát, csak tessék. Akkor én elköltözöm.

– Martha! – csettintett az apja.

– Komolyan beszélek, Sigmund – felelte a felesége. – A kutya vagy én.”

Hogy Anna miként döntött volna, azt inkább nem is mondta.

– Menjünk rögtön be? – kérdezte Lou. – Vagy szeretnél tenni egy kört a kertben? – Elmosolyodott, és intett. – Nem, persze. Tudom, mit választanál.

3.

Egymással szemben ültek a kertben, az asztalon gyertya. A madarak elcsendesedtek, mintha nem akarnák zavarni őket. Bár inkább a délutáni hőség lehetett az oka, ami búraként borult a városra.

– Idén leszel huszonhét éves, ha nem tévedek. – Lou halkan felsóhajtott. – Még egészen tisztán emlékszem, amikor én is ilyen fiatal voltam. Nemrég mentem férjhez, épp megjelent az első könyvem...

Anna elmosolyodott. Ritkán tudatosult benne a köztük lévő nagy korkülönbség.

– Tényleg, hol van a férjed?

– Lipcsében. Miénk az egész ház!

Lou a ház felső szintjén lakott, a férje az alsón. Szokatlan, de jól bevált megoldás. A házasságuk is, ami inkább barátságra hasonlított, igencsak szokatlan volt.

Lou kiment a szobából, és hamarosan egy könyvvel tért vissza. Az asztalra tette, és töltött még friss teát.

Anna kézbe vette a könyvet, és belelapozott: Rainer Marie Rilke Duinói elégiák című műve. Nemrég ismerte meg a költőt, a visszafogott, szégyenlős, kicsit elvarázsolt, vágyakozó, álmodozó tekintetű férfit. Louval egy ideig szeretők voltak. Eleinte csak a múzsája és lelki társa volt, azután – legalábbis a férfi számára – kisebb tragédiába torkollott a viszony. Lou szakított, mert teljesen felzaklatta a kapcsolat.

– Ez a legjobb, amit Rainer valaha írt – mondta halkan, és Anna kihallotta a hangjából a bánatot és a mélabút.

Az Elégiák első, kézzel írt részét tavaly ajándékozta Annának a születésnapjára. Értékes ajándék, kincsként őrzi azóta is.

– Mesélj, Anna – kérte Lou –, hogy vagytok otthon?

– Nagyon jól. Nem sok hírem van, hiszen majdnem mindennap írok.