AZ UTOLSÓ PILLANATBAN

J. Simon Aranka

Copyright © Simon Aranka 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-114-0

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

A könyv szereplői kitalált személyek, bármilyen élő személyhez való hasonlatosság csupán a véletlen műve.

1

Az óceán felől sötét felhők gomolyogtak New York felé. Úgy tornyosultak egymásra a fekete óriások, mintha hidat akarnának képezni föld és ég között. A fiatal férfi kinézett huszonnyolcadik emeleti lakása ablakából. Messze odalent, az utcán autók sora kígyózott. Türelmetlen tülkölésük egészen idáig felhallatszott. Nem is az autókat látta, csupán lámpáik fényét, melyek a magasból nézve egyetlen hosszú fényvonallá olvadtak össze. Mint egy tűzkígyó, jutott eszébe a találó hasonlat egy nemrég látott film kapcsán. A különbség csak annyi volt, hogy a filmben libasorban haladó fáklyás emberek keltették a tűzkígyó látványát, itt meg az autók reflektorai, melyek életlen kardként hasítottak a város fölött terjeszkedő vastag, szürke homályba. A lakásban uralkodó kellemes, egyenletesen langyos hőmérséklet ellenére könnyű borzongás futott végig a hátán. Furcsa volt az odakint terjengő sötétség is. Már elmúlt nyolc óra, mégis úgy tűnt, mintha a nap még föl sem kelt volna. Különös, nyomott hangulat ülte meg. Mi a fene van már megint, morogta ingerülten a fürdőszobába menet. Utálta az ilyen reggeleket, márpedig az utóbbi időben szinte hetente örvendeztette meg Amerikát az időjárás valami váratlan húzással. Mintha csak az emberek határait próbálgatta volna, mi az, amit kibírnak, és hol az a pont, amelynél már szakad a húr. Az emberek lassanként kezdtek észbe kapni és felfogni, hogy kicsúszik a kezükből az irányítás, már nem ők diktálnak, hanem a vérig sértett elemek. Sokáig abban a hitben ringatták magukat, hogy korlátlan urai a bolygónak, ám ez a hitük napról-napra összeomlani látszott. Nem csak Amerika éghajlata vált az utóbbi évtizedekben rendkívül szélsőségessé, az egész földön megszokottá váltak a hatalmas hőingadozások. Hol olyan őrületes meleg volt, amelyet a négy fal között klíma nélkül kibírni sem lehetett, hol meg jégeső, orkán hűtötte le szinte téliesen hűvösre a nyarat.

Egyik oka, amiért ennek a luxusháznak a tetejére költözött az volt, hogy szeretett a hatalmas panorámaablakon beömlő, ragyogó fényre ébredni, s ebben itt, a huszonnyolcadikon bőségesen lehetett része. Szerette, ahogy a betűző naptól valósággal fellángolt a falakon feszülő selyemtapéta, s fantáziadús mintái szinte önálló életre keltek. Ilyen reggeleken az első napsugarak már ébren, de még az ágyban találták. Ki akarta élvezni az ébredés minden apró örömét: a napfényben fürdőző szoba látványát, a nyújtózást a széles, kényelmes francia ágyon, az ultramarin színű selyemágynemű kellemes, hűvös érintését, a fölkelés előtti néhány percnyi céltalan heverészést. A nap azonban csak a légkondicionált lakásokban, irodákban tűnt ilyen barátságosnak, a szabad ég alatt szinte pillanatok alatt leégette az ember bőrét, a forróság pedig kibírhatatlan volt. Szinte csak éjszaka lehetett a szabadban tartózkodni, de az sem volt egészséges a tömény szmog miatt. Napközben sokan a nagy bevásárlóközpontokban kerestek menedéket a gyilkos meleg elől, s az utcák szinte kiürültek, legalábbis gyalogost csak elvétve láthattak a klimatizált autójukban utazók, mert autó volt bőven az utakon. Aztán amikor már azt hihette volna az ember, hogy New Yorkkal végleg leszámol a hőguta, hirtelen lecsapott egy hurrikán, ökölnyi jégdarabokkal bombázva mindent, amit csak ért, néha napokra maga után hagyva fagyos leheletét. Úgy látszott, Amerika nem tudja eldönteni, milyen éghajlatot válasszon magának.

Ez a reggel Alex számára több szempontból is visszataszítóan indult. A kinti sötétség igazából már csak hab volt a tortán. Leginkább az dühítette, hogy amikor mély álmából felriadva, dobhártyaszaggató ébresztőjét akarta elhallgattatni, szuszogó, meleg testbe ütközött a keze. Gyakran előfordult, hogy egy-egy buliból nem egyedül ért haza, de most egyszerűen nem emlékezett rá, mi történt előző este. Óvatosan mászott ki az ágyból, nehogy felébredjen az illető. Most még ne. Előbb látnia kellett. Nem túl fiatal, festett szőke nő feküdt a takaró alatt magzati pózban összegömbölyödve, csak a feje látszott ki. Elfolyt szempillafestéke gyászos feketére keretezte szeme környékét. A szája körüli elmázolódott vörös rúzsfoltok arcának közönséges jelleget kölcsönöztek. Alex újra megborzongott. A nő gyűrött arca láttán kelletlenül elhúzta a száját. Megvetést és undort érzett.

A fürdőben hosszú percekig állt a kellemesen langyos vízsugár alatt, és folyamatosan azon törte a fejét, vajon hogy került oda a csaj? A víz frissítő hatására lassanként kezdett valami derengeni. Partira volt hivatalos. Először nem volt kedve, de egyedül sem akarta tölteni az estét, így mégis elment. Nagy buli volt, ivott is, aztán mintha valaki cigivel és itallal kínálta volna. Hatalmas vörös szájra emlékezett, amint kéjesen eregette a füstöt. Talán éppen ez a nő volt. Lehet, hogy kevert valamit az italába? Valószínű, mert nagyon hamar homály borult az agyára. Arról már sejtése sem volt, hogy kerültek ide, és mi történt az éjszaka. Akárhogy is erőltette, semmi több nem jutott eszébe. Kedvetlenül összeütötte a tenyerét. A csattanásra a zuhanyrózsából zubogó víz azonnal elállt, és a fülke minden oldalából meleg levegő fúvódott be.

Már felöltözve állt az ágynál, de a nő még mindig mélyen aludt. Aprókat horkantott, közben maszatos, vörös ajkával pici nyálgömböket fújt, amelyek szétpukkadva, keskeny patakocskába gyűltek a szája szögletében, hogy a szájtól lefutó árokba folyjanak, onnan meg egyenesen a párnára, amelyen máris tekintélyes folt terjengett. Tekintetét elkapta a gusztustalan látványtól, és a nő ruhái után nézett. Hamarosan fel is fedezte a darabokat a lakás legkülönbözőbb pontjain szétszórva. Cipőjét a nappaliban, táskáját a hallban találta meg. Mindent gondosan összeszedett. Egy pillanatig feltámadt a kíváncsisága, hogy belenézzen a táskába, de gyorsan el is hessegette magától a gondolatot. Végül is, kit érdekel, hogy kicsoda? Az a lényeg, hogy húzzon el innen, minél gyorsabban. Mindent az ágyra pakolt, azután megrázta a nő vállát.

Ébresztő!

A nő kinyitotta a szemét, és rácsodálkozott a férfira. Látszott, hogy gyorsan megértette a helyzetet. Hanyag mozdulattal a hátára fordult az ágyban. Kéjeset, nagyot nyújtózott. A mozdulattól derékig lecsúszott róla a takaró, szabadon hagyva formás melleit. Alex más esetben biztosan vevő lett volna a látványra, de most bal lábbal kelt föl, és amúgy sem szerette a zavaros helyzeteket. Nyersen förmedt a pofátlanul domborító betolakodóra.

Takarja be magát!

A nő, mintha nem is hallotta volna, két karját feje alá téve, leplezetlen érdeklődéssel mustrálta a férfit. A legkevésbé sem zavarta, hogy teste nagy része fedetlen. Száját széles mosolyra húzta.

Hogy hívnak szépfiú?

Azt sem tudja, ki vagyok, és feljött hozzám? – nézett rá nem titkolt megvetéssel a férfi.

Ezt én is ugyanúgy a szemedre vethetném, cukorfalat. Egyébként is, te akartad olyan nagyon, hogy feljöjjek. Nem bírtál magaddal, olyan voltál, mint egy megvadult bika. Akkor nem nagyon forszíroztad, hogy ismersz, vagy sem.

Nem hiszem, hogy túl sokat ittam volna, mégsem emlékszem semmire. – Alex homloka ráncokba gyűrődött, annyira szeretett volna tisztán látni.

És most azt várod, hogy én homályosítsalak fel, igaz? – csücsörített a nő. – Persze, hogy nem emlékszel semmire, csöppségem. Jól beszívtál, de nem a piától.

Hanem mitől? Maga adott valamit?

Láttam rajtad, hogy nem vagy túl jó formában, olyan frusztrált és depis voltál. Gondoltam, kicsit feldoblak, ezért kevertem némi finomságot az italodba. Nem tehetek róla, hogy így kiakadtál. Sosem anyagoztál még, kicsikém?

Maga nem normális! Hogy merészelte?

Ne pattogj, bocikám, nem akartam én neked rosszat! Úgy ültél ott egyedül, mint aki citromba harapott, hát azt hittem, jót teszek veled, ha kicsit javítok a hangulatodon. Nem kell megköszönni!

Nem is fogom! Öltözzön gyorsan, aztán tűnjön el!

Oké, oké, nem kell ennyire pánikolni, nem akarlak én megenni – duruzsolta a nő, és ledobta magáról a takarót, megmutatva hófehér, hosszú combjait, meztelen ágyékát. – Nem akarsz egy kicsit rosszalkodni? Tudod az éjjel nagyon tüzes voltál, és én imádom a tüzes pasikat! Meg tudnálak zabálni reggelire.

Alex fejében egy röpke pillanatra megfordult az a mérhetetlen népi bölcsesség, hogy a váratlan lehetőségeket nem szabad elszalasztani, végül mégis győzött a józanabbik esze.

Semmi mást nem akarok, csak azt, hogy tűnjön el az életemből egyszer, s mindenkorra!

Jó, jó, azért nem kell ilyen pokrócnak lenni – nyafogta a nő sértődötten, és öltözni kezdett.

A férfi addig az ablak felé fordulva bámulta az odakint egyre nagyobbra hízó fekete felhőket, melyek közé minduntalan bosszantóan beúszott a nő meztelen testének képe. Kezdeti undora lassanként elpárolgott. Már úgy tűnt, hosszú percek óta áll az ablaknál, de ajtócsukódást még mindig nem hallott. Ezek szerint még itt van. Attól tartott, hogy ha sokáig vacakol, elfogy az ereje, és visszamászik mellé az ágyba. Megfordult. Szerencsére a nő már felöltözött. Várakozó arckifejezéssel ült az ágy szélén.

Miért van még mindig itt? – kérdezte hidegen. – Ja, vagy úgy! – kapott észbe. Kivett a tálcájából egy ötvenest, a nő tenyerébe nyomta, majd ugyanazzal a mozdulattal felrántotta az ágyról, és minden tiltakozása ellenére kitaszigálta az ajtón.

Megkönnyebbülten lélegzett fel, amikor végre egyedül maradt a lakásban. Dühös volt magára, mert nem sok híja volt, hogy az ágyban kössön ki a cafkával. Hogy lehettem ilyen hülye, korholta magát. Számtalanszor megfogadta, hogy nem hoz fel vadidegen nőket a lakására, de a legközelebbi adódó alkalommal mindig megszegte fogadalmát. Alkalom pedig adódott, túl sok is. A fogadalmak arra jók, hogy megszegjük őket, hessentette el olyankor gyenge hangon megszólaló lelkiismeretét. Ez a mostani eset azonban figyelmeztetés is lehetett. Legközelebb vajon mi a fenét kevernek majd az italába? Szerencse, hogy ennyivel megúszta. Most végleg befejeztem, fogadkozott ismét. Többé nem hozok ide senkit az első találkozáskor.

A liftben lefelé menet már sokkal szebbnek látta a világot, és amikor a barátságosan megvilágított hallba lépett, el is felejtette kellemetlen éjszakai partnerét. Biccentett a tányérsapkát viselő fekete portás, Jeremiah felé, slusszkulcsát hanyagul odadobta a boynak, és kisétált az utcára, hogy ott várja meg, míg előáll a kocsija. Kezdődő jókedve azonnal elpárolgott a kint egyre sűrűsödő sötétségtől. Könnyű zakójában megborzongatta a hűvös szél.

Biztosan nagy vihar közeleg – térítette vissza gondolataiból a boy hangja. – Óvatosan vezessen Mr. Kabay! Akár tornádó is lehet belőle, úgy hallottam tegnap este a tévében – fűzte hozzá, amikor kinyitotta előtte a vadonatúj fekete Dodge Viper ajtaját.

Úgy lesz Ricky – ígérte, már a gázra taposva.

A nő miatt még reggelizni sem volt kedve otthon. Inkább majd hozat valamit, ha már bent lesz az irodájában. Itt lent még rosszabbnak látszott a helyzet, mint a huszonnyolcadik magasságából. Valami nyálkás, sűrű, sötétszürke ködféle ülte meg az utcákat. Mintha egy november végi estén autózna végig a Park Avenue-n. Csupán a bedugult forgalom sejttette, hogy reggeli csúcs van, no meg az elektronikus kijelző a műszerfalon, amely szerint 2031 májusának utolsó hetében járt a világ. A Negyvenkettedik utca sarkáig még csak-csak elaraszolgatott a kocsisor, ott azonban végleg bedugult a forgalom. Klíma nélkül ki sem lehetett volna bírni ezeket a helyzeteket. Kétségtelen, hogy New York levegőjét szívni lassan felért egy öngyilkossággal, és nem csak a nappali órákban, gondolta a szájuk elé kendőt szorító, vagy maszkban tovasiető gyalogosokat figyelve. A várakozás minden múló percével egyre nőtt feszültsége is. Dühödten csapkodta a kormányt, aminek persze semmi értelme nem volt, ettől egy szemernyit sem haladt előre.

Alex Kabay utálta azokat a helyzeteket, amelyekben nem ő irányított. A tehetetlenségtől agresszívvá vált, mint most is. Egészen kicsi kora óta megszokta, hogy a világ körülötte forog. Huszonkilenc éves korára egója hatalmasra nőtt, s meggyőződéssel hitte, hogy ő a világegyetem középpontja. Természetesen volt is némi alapja ennek a nagy önbizalomnak. Apját Amerika száz leggazdagabb embere között tartották számon, ami azt jelentette, hogy ő is ebbe a körbe tartozik, hiszen egyetlen gyermekként az egész hatalmas vagyon örököse, és apjának egyetlen utóda minden vállalatának igazgatótanácsi székében. Bizonyára dédapja sosem gondolta volna, hogy ilyen sokra viszi a családja, amikor a nagy világgazdasági válság idején, 1929-ben, a magyarországi nyomor elől várandós feleségével együtt „kitántorgott” Amerikába. Állítólag nagy reményekkel vágtak neki az útnak, de arra, amit Alex nagyapja, még inkább apja elért, egészen biztos nem számított. Mint akkoriban minden magyar, a Kabay család is Manhattan Upper East Side nevű kerületében telepedett le. A dédapa olajfúrógép-kezelő munkásként kezdte, majd vásárolt egy benzinkutat, később egy kis földet, ahol olajat talált, végül közepes cég tulajdonosaként fejezte be életét. Alex apjának - kemény természete és gyilkos munkatempója eredményeként - már több vállalata is működött országszerte. A legnagyobb bevételt a benzinkutak, a papírgyár és az autógyár termelték.

A család már évek óta Washingtonban élt, Alexnek azonban az egyetem elvégzése után át kellett vennie a New-York-i irodát, ami a Lexington Avenue és a Negyvenkettedik utca sarkán, az előkelő Chrysler Building tizennegyedik emeletén található. Némi ősök iránti nosztalgiából a Park Avenue-n, az Upper East Side-on vásárolt magának lakást, itt élte a New-York-i aranyifjak gátlástalan, pazarló életét. Sokat bulizott, keveset dolgozott. Számtalan innen-onnan összegyűjtögetett életfilozófiája közül egyik az volt, hogy jó munkából is megárt a sok, de ha szórakozásról van szó, amit ma megtehetsz, ne halaszd holnapra. Az egyetemen közgazdaságtant és geológiát is tanult, de igazából nem érdekelte egyik sem. Figyelmét és energiáit sokkal inkább lekötötték a jachtok, a szép autók és a gyönyörű nők. Nemrég megszerzett Dodge Viper-je gyors volt, mint a villám, ezért is idegesítette, hogy csak cammogni tud, hiszen ez a kis kétüléses sportkocsi szinte kívánta a száguldást. A jachtot két éve kapta az apjától, de a szeszélyes időjárás miatt alig volt még alkalma kifutni vele. Az elmúlt nyáron nagyobb társasággal hajókáztak, amikor lecsapott rájuk egy semmiből támadt orkán. Alig úszták meg élve. Azóta százszor is meggondolja, kimenjen-e a nyílt vízre.

Váratlanul elindult a forgalom, így gondolatai is visszatértek a mába, és újra eszébe jutott a szőke nő. Nem tudta volna megmagyarázni miért, de rossz érzés kerítette hatalmába, amikor rá gondolt. Most már valahogy nem hitte, hogy kurva lenne. Az is bosszantotta, hogy miért nem tud már túllépni ezen az egész ügyön. Volt nő, nincs nő, és kész.

*

Titkárnője nagyot nézett, amikor belépett. Nem csoda, ilyen korán talán még sosem tette be a lábát a munkahelyére. Azonnal felpattant a székéről, amikor Alex az irodájába menet intett, hogy menjen utána. Ledobta magát kényelmes bőr karosszékébe, kávét és reggelit rendelt. Maria elrohant, hogy teljesítse a parancsot, Alex pedig behunyt szemmel hátradőlt, lábait az értékes, fényes, nehéz mahagónifából készült hatalmas íróasztalra tette, és nagyot sóhajtott. Anyja biztosan megfeddte volna, ha látja ezt. Neki rendkívül sokat jelentettek a hagyományok, a régi tárgyak, melyeket szinte ereklyeként tisztelt. Az íróasztal még Alex apai nagyapjáé volt, de a fiútól idegen volt minden, ami régi. Az ő szemében ócska lomnak tűntek a családi bútorok. Nem érdekelte különösebben magyar származása, sem ősei és azok szokásai. Apja - inkább csak gyakorlatias okokból - még magyar nőt vett feleségül, de Alex, mint mindenben, nők tekintetében is a nemzetköziséget részesítette előnyben, vagyis neki teljesen mindegy volt, hogy fehér, sárga vagy fekete bőrű, csak ne kelljen túl sokáig fűzni az agyát, hogy ágyba vihesse. Anyja kicsi korában magyarul beszélt vele, de ő a középiskolában már szándékosan nem használta a nyelvet, nem akart semmiben sem különbözni a haveri körtől. Ez megfelelt apja elveinek is, mely szerint egy a lényeg, hogy a pénz beszéljen, annak pedig sem szaga, sem nyelve nincs. Nem rossz ember, de az üzlet az ő számára mindennél fontosabb. Ha lett volna bátorsága, Alex már rég kidobta volna ezt a muzeális darabot is az irodájából, hiszen szerinte egyáltalán nem illett az egyébként csúcs modern berendezéshez. Ezért is örült annyira, amikor New Yorkba költözött, hogy végre maga mögött hagyhatja a háznak nevezett múzeumot, ahol csak halkan szabadott járni és beszélni, és minden bútordarabnak külön története volt. Szó se róla, a házuk Washington előkelő negyedében elég nagy volt és kényelmes, de semmi luxus. Apja szerint a vagyon nem azért van, hogy elherdálják, hanem azért, hogy még többet szerezzenek a segítségével. Alex erről is merőben másként gondolkodott, és alig várta, hogy a saját életét élhesse. No nem azzal volt baja, hogy még nagyobb vagyona legyen, viszont ő szerette szórni a pénzt. Amikor végre eljött a nap, hogy külön költözhetett, legfontosabb szempontja a lakásvásárlásnál az volt, hogy minél modernebb és kényelmesebb, minden extrával felszerelt legyen, vagyis éppen az ellentéte az otthoninak, kerül, amibe kerül.

Szerette ezt az új, független életet, és alaposan ki is használta minden percét. Szülei rengeteget aggódtak miatta, de nagyanyja, míg élt, gyakran védelmébe vette, mert szerinte Alex jó gyerek, csak ki kell várni, míg megjön az esze és találkozik egy lánnyal, akiben majd emberére akad. Alex nem hitte, hogy apját és anyját ez a távoli jövőre vonatkozó jóslat valóban megnyugtatta volna, de nem is nagyon érdekelte, hogy mit gondolnak róla. Nem túl sűrűn járt be az irodába sem, inkább csak olyankor, amikor nem akadt jobb programja. Úgy gondolta, jól bejáratott gépezet ez, működik akkor is, ha nem őrködik folyamatosan fölötte.

Fáradtnak érezte magát, mintha egész éjjel nem aludt volna. Már éppen kezdett elszunnyadni, amikor távoli, mély, morajlás-szerű hang ütötte meg a fülét. Fáradtságát meghazudtoló gyorsasággal pattant fel a fotelből, és az iroda utcára néző üvegfalához ment. Odalent nem látott semmi különöset, csupán a szokásos reggeli utcaképet. A távolban azonban, úgy látszott, egyre inkább elsötétedik az ég. Szinte ijesztően feketébe borult minden, mintha megfordult volna az idő, és visszatérne az éjszaka. Újra elhatalmasodott rajta korábbi rossz kedve. A gyomrában érezte, hogy valami baj készülődik. Talán egy nagy vihar, vagy ahogy Ricky, a boy mondta, tornádó. „De az is lehet, hogy csak éhes vagyok”, ütötte el rossz érzését.

Hamarosan megérkezett a reggelije. Gyorsan hozzálátott, legalább addig sem gondolt sem szőke nőre, sem tornádóra. Éppen befejezte az evést, amikor a titkárnő behozta a gőzölgő kávét és az aznapi újságokat.

- Maria, maga egy tündér. Még a gondolataimban is olvas!

- Tudom főnök – mosolygott a nő, és kiment.

Alex a kávéért nyúlt, de megállt a kezében a kávéscsésze, amikor pillantása az előtte heverő napilap szalagcímére esett.

2

A Staten Izland-et Brooklynnal összekötő Verrazano-Narrows híd forgalma elérte a szokásos délelőtti csúcsot, a kocsisor araszolgatva haladhatott csak előre. Meteorológiai jelentéseket sem kellett ahhoz hallgatni, hogy mindenki számára nyilvánvaló legyen: hatalmas vihar közelít. Különös látványt nyújtott a hídon torlódó járműtömeg a csaknem éjszakainak tűnő sötétségben. Feszült tekintetek meredtek az Atlanti-óceán irányába. Volt is ok az aggodalomra, hiszen a fekete felhőkkel borított égből rendkívül széles fekete tölcsér lógott lefelé, és lassan ugyan, de kérlelhetetlenül közeledett Brooklyn felé. Mindenki igyekezett, hogy mielőbb fedél legyen a feje fölött, de az ideges autósok elveszítették önuralmukat, több kocsi egymásba szaladt, a forgalom teljesen leállt. Több tucat autó rekedt a hídon.

*

A Harmadik Avenue és a Kilencvenötödik utca sarkán lévő sötét kis bárban, tekintettel a korai napszakra, no meg valószínűleg az időjárásra, alig volt vendég. A pultnál iszogató két férfin kívül csak az egyik sötét sarokban lévő asztalnál ültek. A láthatóan szorongó, feltűnően öltözött szőke nő kezében remegett a cigaretta. Furcsán hatott délelőtt tíz órakor a testhezálló fekete, spagetti-pántos koktélruhájában. Fejét mélyen lehajtotta, és idegességében ütemesen ütögette tenyerére támasztott homlokát. Vele szemben elegánsan öltözött, csontos arcú, szikár, negyvenes férfi, arcán szinte megfeszült a bőr a dühtől. Áthajolt az asztal fölött, és folyamatosan mondta a magáét, rezzenéstelen, kemény tekintettel belebámulva a nő arcába, aki időnként megrázta a fejét. A férfi durván megragadta a nő vézna karját, és erősen megszorította.

Ennyit sem lehet rád bízni, te szerencsétlen?

Nem tehetek róla, Dave, hidd el, én mindent megpróbáltam, de nem volt nála! – védekezett a nő sírósan, és megpróbálta kiszabadítani karját a férfi szorításából, de az még keményebben kulcsolta körbe rajta ujjait.

- Megpróbáltad? Ha nem volt nála, hát meg kellett volna tudnod, hogy hol van! Kiütötted azzal a szar cuccal, és nem tudtál kiszedni belőle semmit. Hogy lehet valaki ilyen agyalágyult? Nem az volt a dolgod, hogy kefélj vele, hanem, hogy megszerezd a kulcsokat – sziszegte körmeit a nő húsába mélyesztve. – Ezért szigorú büntetést kapsz.

- Ó, ne, Dave, kérlek, ne bánts! Én nem akartam vele lefeküdni, de olyan erőszakos volt.

- Gondolom, milyen erőszakos lehetett, amikor a drogtól meg sem tudott állni a lábán.

- Pedig az volt, hidd el, és nagyon erős is, nem bírtam vele. Tudom, hogy elszúrtam, csak adj még egy lehetőséget! Meglátod, mindent jóváteszek.

- Abban biztos vagyok, Suzi – mondta gúnyosan a férfi. Elengedte a nő karját. Ujjai mély, vörös nyomokat hagytak fehér bőrén. – Visszamész hozzá, és nem érdekel, hogy éred el, de megszerzed azokat a rohadt iratokat! Ajánlom, hogy addig a szemem elé se kerülj, különben neked annyi!

- Persze Dave, úgy lesz! Köszönöm, hogy ilyen rendes vagy hozzám!

A férfi egy ideig szótlanul bámulta a nő sírástól kivörösödött, szétfolyt szempillafestéktől maszatos arcát, majd hidegen elmosolyodott.

- Eredj, hozd rendbe magad! Fölmegyünk hozzám, és meghálálhatod a jóságomat, mielőtt a ficsúr karjaiba omlasz megint. Nem árt, ha újra emlékedbe idézem, milyen egy igazi férfi.

A nő kényszeredett mosollyal bólintott, és liftező gyomorral elindult a toalett felé. A férfi is felállt, pénzt tett az asztalra, és a nő után kiáltott.

- A kocsiban várlak!

Suzi magára zárta a mosdó ajtaját, hátát a falnak támasztotta, lehunyta a szemét. Pár másodpercig mélyeket lélegzett, hogy ideges hányingerét leküzdje. Rosszullét kerülgette, ha csak rágondolt is, hogy ez a mocsok rá fog mászni. Undorodott tőle. Az a srác, Alex, még drogos kábulatában is úriemberként viselkedett vele. Nem sok olyan férfi ágyában fordult meg, akinek stílusa volt, nem csoda, ha szívesen emlékezett vissza az Alexszel töltött éjszakára. Kár, hogy nem más körülmények között találkoztak. Nem mintha egyébként bármilyen kapcsolat szóba jöhetett volna köztük. Más körökben mozogtak, de még ha nem így lett volna is, ő már elkötelezte magát ennek a vadbarom Burdennek, aki egyszer kirángatta a pácból. Hülyeségből beleverte magát egy nagyobb kölcsönbe, melyet egy idő után nem tudott tovább törleszteni, amikor elveszítette a munkáját. Hiába könyörgött halasztásért, a szenvtelen arcú ügyintézőt nem hatotta meg sem ígérgetés, sem sírás, sem fenyegetés. Amikor lelkileg teljesen összeomolva kiment a bankból, akkor szólította meg Dave Burden. Rendkívül együttérzőnek mutatkozott, megígérte, hogy segít megoldani a problémáját. Elvitte vacsorázni, s utána természetesen az ágyban kötöttek ki. Valóban rendezte az anyagi ügyeit, de azóta úgy rendelkezik vele, mintha a tulajdona lenne. Szerencsére már régóta nem igényelte, hogy szexuálisan is kiszolgálja, s ennek Suzi nagyon örült, mert Burden rettenetesen erőszakos és durva volt szeretkezés közben. Már ha lehet egyáltalán azt a pankrációt, amit az ágyban művelt, szeretkezésnek nevezni. Durva volt és állatias. És most megint ez várt rá. Valahogy ki kellene menteni magát, de egyelőre fogalma sem volt, mit találhatna ki, amivel távol tarthatná magától ezt a dúvadat. Tudta jól, hogy ha Burdenre rájön a dughatnék, akkor az sem érdekli, ha vágyának tárgya éppen haldoklik. Bárcsak elnyelné a föld, hogy soha többé ne lássa azt a ronda pofáját!! Százszor inkább feküdne le azzal a nagyképű Alexszel, mert hiába alázta reggel a porig, az nem számít, csak az éjszaka, amikor hercegnőnek érezte magát az ölelésében. Na, elég az ábrándozásból! Erőt vett magán, és a vízcsaphoz ment. Elkeseredetten bámulta nyúzott, maszatos tükörképét. Nem csoda, hogy kidobta az a fiú. Megnyitotta a csapot, hogy lemossa arcáról a szétmázolódott festéket.

Abban a pillanatban rázkódott meg az épület. Füle bedugult, mintha kiszívták volna a helyiségből a levegőt. Egy váratlan lökés előre lendítette, és homlokával belefejelt a tükörbe. Amint pár másodperc múlva, egyensúlyát visszanyerve fölegyenesedett, a tükör cserepekre hullva szétszóródott a csapban és a padlón. Meleget érzett a homlokán. Odakapott. Ijedten látta, hogy ujjai véresek. Elővette kézitükrét, hogy megnézze homlokán a sebet. Szerencsére a vágás nem volt mély, gyorsan papír zsebkendőt szorított rá. Kintről egyre erősödő furcsa morajlás, és emberek kétségbeesett ordítása hallatszott, amit hatalmas robaj, majd folyamatos, minden más hangot elnyomó zúgás követett. A falak újra remegni kezdtek. Halálos rettegés lett úrrá rajta. Attól tartott, hogy darabjaira esik szét az épület. Lekuporodott az egyik sarokba, hátával a falhoz lapult, és csukott szemmel, fülére tapasztott kézzel várta, hogy rászakadjon a mennyezet. A falak, de lábai alatt a föld is, valami ismeretlen erő hatására megállíthatatlanul remegtek. „Itt a világvége”, mormolta maga elé a félelemtől szinte önkívületben. Nem tudta volna megmondani, hány percet, vagy órát töltött el így.

Arra eszmélt, hogy egy ideje már csönd van. Szokatlanul nagy, szinte halálos csönd. Nem tudta, mit kellene tennie. Legszívesebben kirohant volna szűk menedékéből, ugyanakkor félt is kimenni. Ki tudja, mi lehet odakint? Egyelőre gőze sem volt, mi történhetett. Ugyanúgy lehetett atomrobbanás, mint földrengés. Egyáltalán kijut-e innen, vagy örökre bent rekedt? Nem volt klausztrofóbiás, de a gondolat, hogy esetleg foglyul ejtette ez a kis lyuk, iszonyattal töltötte el. Azonnal ki kell jutnom, döntötte el. Lenyomta a kilincset, de az ajtó nem nyílt ki. Elfogta a pánik, és eszeveszetten rángatni kezdte az ajtót, hiába. Sírva fakadt kétségbeesésében, kézzel-lábbal dörömbölt, de az ajtó zárva maradt. Elhatározta, hogy megpróbál lehiggadni, mert ilyen állapotban képtelen volt normálisan gondolkodni. Vett néhány nagy levegőt, majd lassan kifújta. Máris érezte, hogy lecsendesedik őrülten kalapáló szíve. Akkor észrevette, hogy a zárban ott a kulcs, és rögtön eszébe jutott az is, hogy ő maga zárta be vele az ajtót. Megkönnyebbülten fordította el a kulcsot, és most már nyugodtabban újra lenyomta a kilincset. Hála Istennek, engedelmeskedett. Az ajtó kinyílt, de csak résnyire. Kívülről valami akadályozta. Óvatosan kidugta fejét a résen. Az eléje táruló látványtól a lélegzete is elállt.

Az amúgy is kicsi bárhelyiséget egy furgon töltötte ki. Ezt nem hiszem el, suttogta maga elé. Szerencséjére elég vékony volt, így ki tudta magát tuszkolni a keskeny ajtónyíláson. Lám, mire jó a fogyókúra, gondolta elégedetten, mert az utóbbi hónapokban sikerült leadnia hat kilót. Épp ez kellett, hogy kiférjek ezen az istenverte ajtón, morgott dühösen, mert a hátát alaposan lehorzsolta az ajtófélfa. Amikor végre kint volt, döbbenten nézett körül a helyiségben. A bár ajtaját a furgon az utca felőli fallal együtt kiszakította, és meg sem állt a pultig, melyet a szerencsétlen pultossal együtt a falhoz nyomott, és valósággal széjjel trancsírozott. A két férfi, aki ott iszogatott, a kerekek alatt halt szörnyet. Újabb nagy levegő, hogy el ne hányja magát a kiömlött belek, kicsavarodott, szétszakadt végtagok láttán. Ki innen, minél előbb, biztatta magát, és a törmelékek, meg a romba dőlt bútorok halmain át a beomlott fal felé evickélt. Nagy nehezen kiverekedte magát a teherautó és a fal közötti résen. Odakint azonban úgy érezte, talán mégis jobban tette volna, ha bent marad. Az utcán a legborzalmasabb rémálmait is felülmúló kép fogadta.

3

Mire befejezte a cikk olvasását, Alexen úrrá lett az idegesség. A tudósítás az üzlet számára rendkívül kedvezőtlen hírekről szólt. Az évtizedek óta tartó általános felmelegedés hatására Afrika emberi szempontból végleg élhetetlenné vált. A több éve zajló természetes népvándorlás után heteken belül megkezdődik a lakosság tervszerű evakuálása. Az újságcikkhez tartozó megrázó fotókon éhségtől, szomjúságtól és forróságtól elhullott emberi és állati tetemek hevertek mindenütt. A kontinens lakosságát az északi féltekén, Európában és Amerikában szándékoztak letelepíteni. Előre látta, milyen újabb társadalmi és munkaerő-piaci problémákat vet majd fel a népességnek ez az ugrásszerű földrajzi átrendeződése, hiszen már az is rendkívül nagy zűrzavart idézett elő, amikor Ausztrália, Japán, Izland, Alaszka és több sziget eltűntek a térképről. Az Északi-sark jégtakarójának nagyfokú olvadása következtében a kontinensek tengerparti szakaszai nagyrészt víz alatt álltak, Dánia és Hollandia már csak az emberek emlékeiben létezett. Az afrikaiak rengetegen odavesztek a katasztrófákban, de még többet sikerült megmenekíteni. Ezeknek az embereknek otthonra volt szüksége. Emellett arra is fel kellett készülni, hogy a fokozódó meleg miatt a még lakható területekről is kénytelen lesz a lakosság egyre északabbra húzódni. Az Arktisz utolsó leszakadt jéghegye rég a tengerbe merült, és olvadoztak az északi hótakarók is, tovább emelve a tengerek, óceánok szintjét. A szakemberek szerint már nem évtizedek, csupán évek kérdése, és a kontinensek nagy része víz alá kerül, amennyiben a Déli-sark jéghegyei is elolvadnak. Ha így megy tovább, hamarosan a földben kell hagyni az olajat és a gázt, lódultak meg gondolatai. A pokoli meleg miatt lassan nem lesz szükség fűtőanyagra, a környezetvédők meg már így is régóta a kormányok fülét rágják, hogy adjanak teret az alternatív üzemanyagok használatának, amelyek legalább nem gyorsítják a már amúgy is visszafordíthatatlanul elkezdődött klímaváltozást. Egyelőre arra nem is akart gondolni, milyen hatással lesz mindez az autópiacra és az olajüzletre.

Újra meghallotta az iménti erős, mély zúgó hangot. Kinézett az ablakon. Az óceán felől reggeltől gyülekező, alacsonyan vonuló fekete felhők egymásra tornyosulva, teljesen beborították az égboltot, és nagyon messze ugyan, de jól látható volt a felhőkből fenyegetően lenyúló, széles tölcsér. Innen úgy látszott, hogy már egészen közel járhat Brooklynhoz. Igaza volt Rickynek, tornádó lett a viharból. Állítólag ez is a megbolondult klíma hozadéka, hiszen ezen a vidéken néhány évtizede még olyan ritka volt a tornádó, mint Afrikában a hóesés. Akkoriban kezdődtek ezek a szokatlan jelenségek, amikor Alex középiskolába ment. Még emlékezett, mennyire váratlanul ért mindenkit, amikor az első igazán erős vihar lecsapott. Halálra voltak rémülve, és máig sem tudták megszokni a tölcsérek félelmetes látványát. Még szerencse, hogy nem túl gyakran van benne részük. Bele sem mert gondolni, mi lenne ezzel a toronyházzal, a benne lévő irodákkal, emberekkel, ha elkapná őket egy ilyen szélvihar közepe. Egy pillanatra fölrémlett előtte a gondolat, hogy kimeneküljön az épületből, de a vihar látványa szinte odaszegezte az üvegfalhoz. Az őrült tempóban örvénylő tölcsér egyre közeledett, mély, bömbölő hangjára megfagyott az ember ereiben a vér. Hatalmas, vastag villámok csapkodtak a tölcsér szélesebb részéből a föld felé. Még mindig elég messze volt Manhattan-től, mégis az volt az érzése, hogy az orra előtt zajlik minden. A szél már itt is erősen feltámadt, és odakint szinte semmit sem lehetett látni az éjszakai sötétségben, csupán a villámok szüntelen felvillanását. Lenyűgözve bámulta az elemek rettenetes tombolását Brooklyn felett.