A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Freida McFadden: The Inmate, 2022

© 2022 by Freida McFadden. All rights reserved.

First published in the English language in 2022
by Storyfire Ltd, trading as Bookouture.

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Cover design © Freida McFadden

Freida McFadden tervei alapján
a borítót készítette: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Ernyei Beáta

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-01-8

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó
gondozásában megjelent:

A téboly otthona (Millie Calloway 1.), 2022

Gyilkos örökség, 2023

A bosszú otthona (Millie Calloway 2.), 2023

A munkatárs, 2024

A titkok otthona (Millie Calloway 3.), 2024

A téboly otthona (Millie Calloway 1.) – Újrakiadás, 2024

A tanár, 2025

A bosszú otthona (Millie Calloway 2.) – Újrakiadás, 2025

A titkok otthona (Millie Calloway 3.) – Újrakiadás, 2025

A menyasszony otthona (Millie Calloway 2,5.), 2025

A törés, 2025

A téboly otthona (Millie Calloway 1.) – Második újrakiadás, 2025

1. FEJEZET

Napjainkban

Ahogy becsapódik mögöttem a börtön ajtaja, hirtelen minden korábbi döntésemet megkérdőjelezem.

Nem akarok itt lenni. Egyáltalán nem. Ki a fene akar egy szigorúan őrzött börtönben maradni? Szerintem senki. Ha valaki itt köt ki, annak valószínűleg az az oka, hogy hozott néhány rossz döntést az élete során.

Ez mondjuk éppenséggel rám is igaz.

– Neve?

Egy nő áll velem szemben, az őrök szokásos, kék egyenruhájában, a bejárattól nem messze. Egy üvegfal választ el tőle. Felnéz rám, a tekintete fakó, üres, és úgy fest, ő épp annyira utálja, hogy itt kell lennie, mint én.

– Brooke Sullivan. – Megköszörülöm a torkom. – Dorothy Kuntzhoz jöttem, találkozóm van vele.

A nő lenéz az előtte fekvő irathalomra. Végigpásztázza a listát, anélkül, hogy jelezné, hallotta, amit mondtam, vagy hogy bármit is tudna arról, miért vagyok itt. Hátrapillantok a kis váróhelyiségbe, ahol senki nincs egy gyűrött ruhájú öregemberen kívül, aki az egyik műanyag széken ül, és újságot olvas, mintha csak a buszon ülne. Mintha nem szögesdrótkerítés venne körül minket, ormótlan őrtornyokkal.

Úgy érzem, egy örökkévalóság telik el, mire végül egy zümmögő hang visszhangzik végig a helyiségen – olyan hangos, hogy összerezzenek tőle, és ösztönösen hátralépek egyet. Jobbra tőlem lassan elcsúszik egy ajtó, ami vörös, függőleges rácsokból áll, és feltárul mögötte egy hosszú, félhomályos folyosó.

Meredten bámulok előre, a lábam gyökeret ver.

– Most nekem… be kell menni oda?

A nő unottan néz fel rám.

– Igen. Menjen! A folyosó végén lesz a biztonsági ellenőrzés.

A sötét folyosó felé biccent, én pedig borzongva, bizonytalan léptekkel áthaladok a rácsos ajtón, ami mögöttem azonnal visszacsúszik a helyére, és hangos dörrenéssel bezárul. Még sosem jártam itt. Az állásinterjú telefonon zajlott, az igazgató pedig annyira kétségbeesetten fel akart venni, hogy nem is érezte szükségét annak, hogy személyesen találkozzon velem – elég volt neki az önéletrajzom meg az ajánlóleveleim. Egyéves szerződést írtam alá, amit a múlt héten szkennelve el is küldtem.

És most itt vagyok. Egy évig itt is kell maradnom.

Ez hiba volt. Talán mégsem kellett volna idejönnöm.

Hátranézek, a vörös fémrácsos ajtó már becsukódott mögöttem. De még nem késő. Bár aláírtam a szerződést, biztos vagyok benne, hogy ki tudnék hátrálni belőle. Még most is megfordulhatnék, és elmehetnék innen. A rabokkal ellentétben nekem nem kötelező itt lennem.

Igazából nem akartam ezt az állást. Bármilyen más munkát szívesen elvállaltam volna, csak ezt ne kelljen. De jelentkeztem az összes állásra, ami maximum hatvan perces útra volt Raker városától, New York állam északi részén, és a börtönön kívül sehonnan nem hívtak be interjúra. Ez volt az utolsó választási lehetőségem, szóval örülnöm kéne, hogy megkaptam.

Úgyhogy megyek tovább a folyosón.

A legvégén, a biztonsági ellenőrzésnél egy férfi áll, aki egy második rácsos ajtót őriz. A negyvenes éveiben járhat, rövid, katonás frizurája van, és ugyanolyan keményre vasalt, kék egyenruhát visel, mint az üres tekintetű nő az előtérben. Lenézek a mellzsebére csíptetett igazolványra: Steven Benton, börtönőr.

– Jó napot! – köszönök rá, és csak ekkor veszem észre, hogy a hangom túl vidámra sikerült, de most már mindegy. – Brooke Sullivan vagyok, ma van az első munkanapom.

Benton arckifejezése rezzenéstelen marad, miközben sötét szemével végigmér. Feszengeni kezdek, és újragondolom, nem hibáztam-e a mai szettem összeállításakor. Mivel egy férfiaknak fenntartott, szigorúan őrzött börtön lesz a munkahelyem, úgy gondoltam, jobb, ha olyan ruhát veszek fel, amit semmilyen körülmények között nem lehet kihívónak értelmezni. Fekete, lefelé enyhén bővülő szárú kosztümnadrág van rajtam, hozzá fekete, hosszú ujjú ing. Majdnem harminc fok van odakint, ez a nyár egyik utolsó forró napja, és most már bánom, hogy feketét vettem fel, de úgy voltam vele, ezzel nem fogom felhívni magamra a figyelmet. Sötét hajam egyszerű copfba fogtam. Smink szinte semmi: egy kis korrektort tettem a szemem alatti karikákra, az ajkamra egy leheletnyi rúzst, ami szinte teljesen megegyezik a színével.

– Legközelebb – mondja – ne magas sarkúban jöjjön.

– Ó! – Lenézek a fekete cipőmre. Senki nem adott semmiféle útmutatást az öltözködési szabályokkal, pláne nem a cipővel kapcsolatban. – De ez nem is olyan magas. És vastag sarka van, nem hegyes, vagy ilyesmi. Tényleg nem gondoltam, hogy…

A tiltakozás azonnal bennem reked attól, ahogy ez a Benton nevű fickó rám néz. Semmi magas sarkú. Értettem.

Benton átfuttatja a táskámat a fémdetektoron, aztán nekem is át kell sétálnom egy jóval nagyobbon. Idegesen elsütök egy viccet arról, hogy ez olyan, mintha a repülőtéren lennék, de hamar rájövök, hogy ez a pasas nem igazán vevő a viccekre. Legközelebb se magas sarkú, se viccelődés.

– Dorothy Kuntzhoz jöttem – közlöm vele. – Ő itt az egyik nővér.

Benton csak mordul egyet.

– Maga is nővér?

– Diplomás ápoló vagyok – pontosítom. – A rendelőben fogok dolgozni.

Felhúzza a szemöldökét.

– Sok szerencsét.

Vajon mit ért ez alatt?

Benton megnyom egy gombot, mire ismét felhangzik az a dobhártyaszaggató zümmögés, közvetlenül azelőtt, hogy a második rácsos ajtó is elcsúszik a helyén. Egy folyosó felé irányít, a börtön egészségügyi részlege felé. A levegőben furcsa, vegyszeres szag terjeng, a mennyezeti neoncsövek pedig folyamatosan vibrálnak. Minden egyes lépésnél attól rettegek, hogy valamelyik rab hirtelen előbukkan a semmiből, és halálra ver az egyik cipőm magas sarkával.

Amikor a folyosó végén balra fordulok, egy nő vár rám. Úgy hatvan körül lehet, rövidre nyírt, ősz haja van, zömök alkatú – van benne valami ismerős, de nem tudom megmondani, miért érzem ezt. Az őrökkel ellentétben ő nem világos, hanem sötétkék egészségügyi ruhát visel. Persze nem mosolyog, ahogy a börtönben dolgozó többi ember sem. Megfordul a fejemben a gondolat: talán tiltja a szabályzat. Aztán meg is nézem a szerződésemet. A dolgozók mosolygás miatt elbocsáthatók.

– Brooke Sullivan? – kérdezi nyersen, mélyebb hangon, mint ahogy vártam.

– Igen. Dorothy?

Akárcsak az őr az előtérben, ő is alaposan végigmér, majd az ő arcán is nyílt csalódottság tükröződik a látványtól.

– Itt nem hordhat magas sarkút – közli velem.

– Tudom. Én…

– Ha tudja, akkor miért vette fel?

– Úgy értem… – Lángolni kezd az arcom. – Most már tudom.

Kelletlenül elfogadja a választ, és úgy dönt, nem kényszerít rá, hogy mezítláb töltsem a betanulást. Int egyet, én pedig engedelmesen loholni kezdek utána a folyosón. Az egészségügyi részlegnek ezt a külső részét ugyanaz a vegyszeres szag lengi be, mint a börtön többi folyosóját, és itt is vibrálnak a neoncsövek. A fal mellett műanyag székek sorakoznak, de mind üres. Feltépi az egyik helyiség ajtaját.

– Ez lesz a vizsgálója – mondja.

Benézek. A szoba körülbelül feleakkora, mint azon a klinikán, ahol korábban, Queensben dolgoztam. Ettől eltekintve viszont minden ugyanolyan: a közepén vizsgálóágy, mellette egy szék nekem, és egy kis íróasztal.

– Lesz saját irodám? – kérdezem.

Dorothy megrázza a fejét.

– Ott bent van egy asztal. Nem látja?

Tehát úgy kell mindent lejegyeznem, hogy közben a páciensek a vállam fölött nézik, amit írok?

– És számítógép?

– Az orvosi kartonokat papíron vezetjük.

Meglep, amit hallok. Még sosem dolgoztam olyan helyen, ahol papíralapú kórlapokat használtak volna. Nem is tudtam, hogy egyáltalán még megengedett az ilyesmi. De feltételezem, a börtönben kicsit más szabályok érvényesek.

A vizsgáló melletti helyiségre mutat.

– Ott van az irattár. A belépőkártyája nyitja majd. Mielőtt elmegy, kap egyet.

Az igazolványát a falon lévő leolvasóhoz érinti, hangos kattanás hallatszik. Kitárja az ajtót: egy szűkös, poros szoba tárul fel, tele iratszekrénnyel. Rengeteg iratszekrénnyel. Ez nem lesz egyszerű.

– Van itt felügyelőorvos? – kérdezem.

Habozik.

– Wittenburg doktor nagyjából hat börtönt lát el. Ritkán fogja látni, de telefonon elérhető.

Ez nyugtalanná tesz. Az ügyeleten sosem voltam egyedül. Bár ott a problémák is jóval akutabbak voltak, mint amikkel itt fogok találkozni. Legalábbis ebben reménykedem.

A körbejárás következő állomása a raktár. Nagyjából ugyanolyan, mint az ügyeleten, csak természetesen kisebb – és ide is belépőkártya kell. Kötszerek, varróanyagok, különféle dobozok, csövek és vegyszerek sorakoznak benne.

– Gyógyszert csak én adhatok ki – magyarázza Dorothy. – Maga megírja az utasítást, én pedig kiadom a gyógyszert a páciensnek. Ha valamiből nincs, megrendeljük.

Izzadt kezemet végighúzom a fekete nadrágomon.

– Rendben, értem.

Dorothy hosszan rám néz.

– Tudom, hogy ideges, amiért egy szigorúan őrzött börtönben fog dolgozni, de tudnia kell, hogy az itt tartózkodó férfiak közül sokan hálásak lesznek a törődéséért. Amíg profin végzi a feladatát, nem lesz gond.

– Persze…

– Semmilyen személyes információt ne osszon meg magáról! – folytatja, és az ajka egyenes vonallá torzul. – Ne mondja el, hol lakik! Ne meséljen semmit az életéről! Ne tegyen ki fényképeket! Van gyereke?

– Van egy fiam.

Dorothy meglepetten néz rám. Arra számított, hogy nemet mondok. A legtöbben meglepődnek, amikor megtudják, hogy van gyerekem. Bár huszonnyolc éves vagyok, sokkal fiatalabbnak nézek ki. Belül viszont jóval idősebbnek érzem magam a koromnál.

A külsőm egy egyetemistáé, de úgy érzem magam, mint egy ötvenes. Ezzel röviden össze is foglaltam az életemet.

– Nos – tanácsolja Dorothy –, a gyerekéről se beszéljen! Maradjon mindig profi. Mindig. Nem tudom, mihez volt szokva az előző munkahelyén, de ezek a férfiak nem a barátai. Bűnözők, akik rendkívül súlyos bűncselekményeket követtek el, és sokan közülük életfogytiglanit kaptak.

– Tudom. – De még mennyire, hogy tudom!

– És mindenekelőtt… – Dorothy jeges kék tekintete a vesémig hatol. – Emlékezzen rá, hogy bár a legtöbbjük jogosan kerül ide, vannak köztük olyanok is, akik csak droghoz akarnak jutni. A patikában van egy kis mennyiségű kábítószer, de azt kizárólag kivételes esetekre tartjuk fenn. Ne hagyja, hogy ezek a férfiak rászedjék, és kábítószert írassanak fel maguknak, amit aztán visszaélésre vagy eladásra használnak.

– Természetesen…

– És még valami – teszi hozzá. – Soha ne fogadjon el semmilyen ellenszolgáltatást drogokért cserébe. Ha bárki ilyesmit ajánlana magának, azonnal forduljon hozzám!

Nagy levegőt veszek.

– Soha nem tennék ilyet.

Dorothy sokatmondó pillantást vet rám.

– Hát, ezt mondta az előző is! Most pedig valószínűleg egy hasonló helyen fog kikötni ő is.

Egy pillanatra meg sem tudok szólalni. Amikor az igazgató interjúztatott, rákérdeztem az előttem itt dolgozó nőre, ő pedig annyit mondott, hogy „személyes okokból” távozott. Arról egyáltalán nem tett említést, hogy letartóztatták, mert kábítószert adott el a raboknak.

Kijózanító belegondolni, hogy aki előttem ezt az állást betöltötte, most maga is rács mögött van. Hallottam már, hogy aki egyszer bekerül a börtönrendszerbe, annak nehéz lesz kikerülni. Lehet, hogy ez azokra is vonatkozik, akik itt dolgoznak?

Dorothy észreveszi az arcomon átsuhanó kifejezést, és a vonásai egy hajszálnyit ellágyulnak.

– Ne aggódjon! – mondja. – Nem olyan ijesztő, mint amilyennek gondolja. Tényleg. Ugyanolyan, mint bármelyik másik egészségügyi munka. Betegeket lát el, meggyógyítja őket, aztán visszaküldi őket a saját kis életükbe.

– Igen… – Megdörzsölöm a tarkómat. – Csak azon gondolkodtam… nekem kell majd az összes rabot ellátnom a börtönben? Vagy csak egy részleget, vagy…?

Az ajka sarkában halvány mosoly jelenik meg.

– Ó, nem! Maga van itt egyedül, kislány. Mindenki magához tartozik. Van ezzel valami gond?

– Nem, egyáltalán nincs – vágom rá a nyilvánvaló hazugságot.

Az igazi oka annak, hogy vonakodtam elvállalni ezt az állást, nem az, hogy attól félek, valamelyik rab agyonver a saját cipőmmel. Hanem az egyik fogvatartott miatt. Egy olyan ember miatt, akit nagyon régen ismertem, és akit nem akarok újra látni. Soha többé.

De ezt nem mondhatom el Dorothynak. Nem fedhetem fel előtte, hogy életem első szerelme jelenleg a Raker Szigorított Börtön egyik rabja, és életfogytiglani büntetését tölti, feltételes szabadlábra helyezés lehetősége nélkül.

És hogy én vagyok az, aki idejuttatta.

2. FEJEZET

Amikor az öreg kék Toyotámmal bekanyarodom a szüleim házához vezető utcába, a táskámban már ott lapul a munkahelyi belépőkártyám. Dorothy baljósan figyelmeztetett: vigyázzak, nehogy rossz kezekbe kerüljön, de a jogosultságaimat tekintve biztos vagyok benne, hogy néhány sebtapasznál többet senki nem tudna vele lenyúlni. Ja, meg használhatná a dolgozói mosdót is! Ettől függetlenül persze az életem árán is őrizni fogom ezt a kártyát.

Annak ellenére, hogy több mint tíz éve milyen keserű hangulatban hagytam el a helyet, imádtam Rakerben felnőni. Gyönyörű kisváros: minden utcában fák, festői régi házak, és olyan szomszédok, akik nem kapják el automatikusan a tekintetüket, amikor elsétálnak melletted az utcán, mint Queensben. És ha éjszaka felnézel az égre, ki tudsz venni néhány teljes csillagképet, nem csak pár véletlenszerű fényfoltot látsz, ami jó eséllyel repülőgép.

Ilyen helyen kellene felnőnie minden gyereknek. Pontosan erre volt szüksége a kis családomnak.

A garázs előtt parkolok le. Ez a beidegződésem a régi időkből maradt itt, amikor a szüleim kocsija elfoglalta a garázst, nekem pedig kint vagy az utcán kellett megállnom. A régi szokásoktól nehéz megválni. Még mindig az ő házuknak érzem ezt, pedig már nem az. Az enyém. Teljes egészében.

Mivel már mindketten meghaltak.

Amikor kinyitom a bejárati ajtót, a tévé hangja kiszűrődik az előtérbe, a levegőben pedig sült hús illata terjeng. Behunyom a szemem, és egy pillanatra megengedem magamnak, hogy egy alternatív valóságról ábrándozzam, ahol hazajövök a családomhoz, és a társam a konyhában vacsorát főz.

De ez természetesen nem több puszta fantáziánál. Soha nem volt olyan partnerem, aki elég sokáig maradt volna mellettem ahhoz, hogy vacsorát főzzön. Kezdek azon tűnődni, lesz-e valaha. A csábító illatot a bébiszitternek köszönhetem, aki volt olyan kedves, és elkezdte főzni a vacsorát.

– Hahó! – kiáltom. – Itthon vagyok!

Várok egy kicsit, azon tűnődöm, vajon Josh kijön-e elém. Volt idő, amikor anya hazaérkezését apró lábak dobogása követte, és egy meleg kis test vetette magát a térdemnek. Az ilyen fogadtatás már ritkább, mióta Josh betöltötte a tízet. Még mindig szeret, félreértés ne essék, csak már nem annyira látványosan.

Egy másodperccel később Josh mezítláb bebotorkál az előtérbe. Ez az utolsó hét az iskola kezdete előtt, és ki is használja: az ideje kilencven százalékát a kanapén tölti. Vagy tévét néz, vagy nintendózik. Nem kellene hagynom, de hamarosan úgyis jön az iskola, a házi feladat, az edzések. A nagy szenvedélye a baseball, de az első órái a kisligában majd csak tavasszal kezdődnek. Gondolom, az első edzés előtt biztosan el akar majd járni a parkba gyakorolni.

– Szia, anya!

Kitárom a karom, ő pedig belesimul. Érzem, hogy jólesik neki.

– Szia, kicsim! Milyen napod volt?

– Egész okés.

– Csináltál valamit azon kívül, hogy a kanapén ültél?

Vigyorogva néz rám.

– Miért tettem volna?

Josh félresöpri a barna haját a szeméből. Ráférne egy hajvágás, amire – ha az eddigi tapasztalat bármit is számít – a fürdőszobában, a mosdókagyló fölött fog sor kerülni. De az biztos, hogy iskolakezdés előtt levágjuk. Ez a gyerek napról napra jobban hasonlít az apjára, és ezzel a bozontos hajjal a hasonlóság már annyira erős, hogy belesajdul a mellkasom.

A konyhában megszólal az időzítő, elindulok a hang irányába. A sült csirke illata egyre intenzívebbé válik, ahogy közeledem. Istenem, mennyire hiányoznak az otthoni ízek! Anyám szinte minden este főzött, de már jó ideje nem laktam vele, amikor a halála után, múlt hónapban végleg ideköltöztem.

Épp akkor érek a konyhába, amikor Margie kihúzza a tepsit a sütőből. Margie egy nagymama, aki a környéken lakik, ő fog majd vigyázni Joshra, amíg dolgozom. Josh tiltakozott ez ellen, és arról próbált győzködni, hogy nincs szüksége bébiszitterre, de nyugtalanítana a gondolat, hogy órákra egyedül hagyjam, miközben én negyvenöt percre vagyok tőle – egy börtönben. Ráadásul Josh csak tízéves. És nem épp érett tízéves.

– Ennek elképesztően jó illata van, Margie – mondom.

Margie arca felragyog, és a füle mögé tűr egy kósza, ősz hajtincset.

– Ugyan, semmiség! Csak sült csirkedarabok vajas-fokhagymás szósszal. Mellé rizs és spárga. Nem lehet csak csirkét enni, magában.

Hm, tényleg nem? Mert én biztos vagyok benne, hogy az elmúlt tíz évben nem egy olyan esténk volt, amikor Josh meg én kizárólag csirkét ettünk. Papírvödörből, amin egy idős csávó vigyorog.

De ez már a múlt. Mostantól minden más lesz. Ez egy új kezdet mindkettőnk számára. Josh színpadiasan nagyot szippant a levegőbe.

– Túl szószos szaga van.

Ránézek.

– Ez meg mit jelent? Nem lehet valaminek túl „szószos” illata.

Margie rám kacsint.

– Szerintem a vajas-fokhagymás öntetet érzi.

Josh fintorog.

– Nem szeretem a fokhagymát. Nem mehetnénk inkább a McDonald’sba?

Nem értem, hogy lehet valakit teljes szívedből szeretni, ha néha meg tudnád fojtani.

– Először is – kezdek bele –, Rakerben nincs McDonald’s, szóval ez az opció ugrott. Másodszor pedig Margie finom vacsorát készített nekünk. Ha nem kéred, csinálhatsz magadnak vacsorát.

Margie felnevet.

– Pont úgy beszélsz, mint a lányom.

Remélem, ez bók.

– Nagyon köszönöm, hogy eljött ma, Margie. Hétfőn itt lesz, hogy fogadja Josht iskola után? A busz elvileg három körül érkezik majd.

– Megbeszéltük! – erősíti meg.

Kikísérem Margie-t az ajtóhoz, pedig neki is van saját kulcsa. Épp búcsúznék, amikor megtorpan, a két ősz szemöldöke között mély barázda jelenik meg.

– Figyelj, Brooke…

Ha most azt mondja, hogy felmond, össze fogok kuporodni a küszöbön, és zokogni kezdek. Ő volt az egyetlen elérhető bébiszitter, aki belefért a keretembe, és így is alig tudom kifizetni.

– Igen…?

– Josh nagyon idegesnek tűnik az iskolakezdés miatt – mondja. – Tudom, hogy nehéz egy új városban, főleg ebben a korban. De ő még annál is jobban szorong, mint ami szerintem egészséges.

– Ó…

– Nem akarlak felzaklatni, drágám – teszi hozzá. – Csak gondoltam, szólok.

Összeszorul a szívem a tízéves fiam miatt. Nem hibáztathatom azért, hogy hiányzik neki a McDonald’s. A McDonald’s ismerős. Raker nem az, ahogy ez a ház sem. A szüleim soha nem engedték meg, hogy idelátogassunk – mindig ők jöttek fel hozzánk a városba, egészen addig, amíg meg nem mondtam nekik, hogy ezt többé nem csinálhatják. Nekem ez a város az otthonom, Joshnak viszont egy idegenekkel teli hely.

És fel tudnék még sorolni néhány egyéb okot is, amiért félhet az iskolakezdéstől azok után, ami Queensben történt.

– Odafigyelek rá – jelentem ki. – Még egyszer köszönöm, Margie.

Visszamegyek a konyhába, ahol Josh az asztalnál ül, és a só- meg borsszóróval játszik. Kis kupacot épít a sóból és a borsból, pedig már ezerszer megmondtam neki, hogy ezt ne csinálja. De most nem vagyok mérges. Leülök vele szemben.

– Hé, kis haver – szólítom meg. – Jól vagy?

Josh az asztalon lévő fűszerkupacba rajzolja a neve első betűjét, a J-t.

– Igen.

– Ideges vagy az iskola miatt?

Megvonja a sovány vállát.

– Úgy hallottam, itt nagyon kedvesek a gyerekek – folytatom. – Nem olyan lesz, mint otthon volt.

Felnéz rám a nagy barna szemével.

– Ezt honnan tudod?

Összerezzenek, a fájdalma úgy hasít belém, mintha a sajátom lenne. Tavaly az iskolában Josht bántották. Nagyon csúnyán. Én nem is tudtam róla, mert otthon egy szót sem szólt. Csak azt láttam, hogy egyre csendesebb lett. Nem értettem, miért, egészen addig a napig, amíg egyszer monoklival nem jött haza. Még a belilult szemével is próbálta tagadni, hogy bármi történt volna vele. Szégyellte elmondani, miért piszkálják a többiek. Fogalmam sem volt róla, mi váltotta ki. A fiam kicsit visszahúzódó, de semmi olyan nincs benne, ami különösen feltűnő lenne – elképzelni sem tudtam, miért lett pont ő a többi gyerek célpontja. Aztán megtudtam, minek csúfolják.

Fattyúnak.

Ez egy késdöféssel ért fel: miattam bántották. A múltam miatt, és azért, mert a fiamnak soha nem volt apja. Az nem kifejezés, hogy akkoriban sötét gondolataim támadtak.

Az iskolának elvileg zéró toleranciás szabályzata volt mindenféle bántalmazással kapcsolatban, de úgy tűnt, ez inkább csak egy jól hangzó frázis. Senkiben nem láttam valódi szándékot arra, hogy segítsen a fiamon. Az sem segített, hogy az igazgató tekintetében ítélkezés csillant meg, amikor megjegyezte: a többi gyerek valójában csak egy szerencsétlen tényre mutatott rá a helyzetemmel kapcsolatban.

Amikor egyedülálló anyaként épphogy egyben tudod tartani az életedet, elég nehéz megküzdeni egy olyan iskolával, ahol úgy tesznek, mintha semmi baj nem lenne. Meg egy csapat szülővel, akik húsz évvel idősebbek nálad, és sokkal több pénzük van. Még ügyvéddel is konzultáltam, ami gyakorlatilag lenullázta a folyószámlámat, de a vége az lett, hogy azt javasolták: vigyem át Josht egy másik iskolába.

Így aztán, miután a tanév végén egy autóbalesetben elveszítettem a szüleimet, úgy döntöttem, nem adom el a házat, ahol felnőttem. Joshnak meg nekem pont ilyen új kezdetre volt szükségünk.

– Szerzel majd barátokat – győzködöm a fiamat.

– Talán – feleli.

– Úgy lesz – erősködöm. – Ígérem.

A gyerekneveléssel járó egyik fő nehézség, hogy ahogy nőnek, pontosan tudják, mi az, amire nem tehetsz ígéretet. Josh nem néz fel a kis só-bors kupacról. Ezúttal egy S betűt rajzol bele, a vezetékneve kezdőbetűjét.

– Anya?

– Igen, kicsim?

– Most, hogy itt lakunk… találkozni fogok az apukámmal?

Majdnem félrenyelek. Hűha. Nem is sejtettem, hogy ez jár a fejében. Bármennyire is igyekeztem két szülő lenni egy személyben, voltak időszakok Josh életében, amikor megszállottan foglalkoztatta, ki lehet az apja. Ötéves korában alig lehetett leállítani: mindennap újabb rajzzal jött haza: folyton az elképzelt apukáját rajzolta le. Egyszer asztronautaként. Máskor rendőrként. Vagy állatorvosként. De már jó ideje nem hozta szóba az apját.

– Josh… – szólalok meg.

– Mert itt lakik, nem? – Felemeli a tekintetét az asztalról.

Minden egyes szava apró, hegyes tőrként fúródik a szívembe. Egyszerűbb lett volna, ha azt mondom neki, hogy az apja meghalt. Sokkal egyszerűbb. Kitalálhattam volna egy szép történetet arról, hogy az apja hős volt, aki meghalt, mit tudom én, miközben megpróbált kimenteni egy kiskutyát egy tűzből. Josh boldog lett volna ezzel a tudattal. Talán ha a kiskutyás tűzesetet mesélem neki, tavaly nem csúfolták volna az iskolában.

– Kicsim – válaszolom végül. – Az apukád régen itt lakott, de most már nem. Már máshol van.

Nem tudom pontosan leolvasni Josh arcáról, mit érez.

A gyerekneveléssel járó másik nehézség, hogy ahogy nőnek, egyre jobban felismerik, mikor hazudsz.

3. FEJEZET

Az előttem ülő férfinak csak egy foga van.

Jó, ez így nem teljesen igaz. Mr. Hendersonnak hátul akad még néhány foga, feketék, és nyilván komoly fogászati beavatkozásra szorulna, de amikor elmosolyodik, én csak azt az egy, sárgás felső fogat látom.

– Maga megmentette az életem, doktornő – hálálkodik Mr. Henderson, és még egyszer kivillantja felém a fogát. Már kétszer elmondtam neki, hogy nem vagyok orvos, de láthatóan szeret így szólítani. – El sem tudja képzelni, mennyire hálás vagyok.

– Örülök, ha segíthettem – mondom.

Gyakorlatilag semmit sem tettem Mr. Hendersonért. Mindössze felírtam neki egy új inhalátort a tüdőtágulatára, ami az elmúlt hónapokban szemmel láthatóan rosszabbodott. A raboknak egy űrlapot kell kitölteniük, ha időponton kívül szeretnének bejönni hozzám, és Mr. Henderson papírján mindössze ennyi állt: „Nem kapok levegőt.”

Az első munkanapomon megvizsgált összes betegem hozzá hasonló. Nem tudom, mit követtek el ezek a férfiak, hogy szigorúan őrzött börtönbe kerültek, de mind elképesztően udvariasak és hálásak az ellátásért. Fogalmam sincs, milyen szörnyű bűnt követett el ez a hatvanhárom éves férfi, és nem is akarom tudni. Jelenleg kifejezetten kedvelem őt.

– Azóta köhögök és sípol a mellkasom, mióta az a másik lány elment – magyarázza Mr. Henderson. Mintha csak alá akarná támasztani az állítását, hangos, nedves, fuldokló köhögés tör fel belőle. Szívesen csináltatnék egy mellkasröntgent, de ma nincs itt a szakember, úgyhogy ez holnapra marad.

Az itteni létszám valami katasztrofális. Ez már egy nap elteltével is fájdalmasan nyilvánvaló. Mielőtt idekerültem, dr. Wittenburg csak időnként ugrott be, egyébként a rabokat a sürgősségire vagy az ügyeletre küldték még alapvető ellátásért is – ami a börtönnek óriási költséget jelentett. Nem csoda, hogy ennyire kétségbeesetten fel akartak venni.

Annyira kétségbeesetten, hogy elsiklottak az egyik fogvatartotthoz fűződő személyes kapcsolatom felett is.

– És Dorothy? – kérdezem. – Neki szólt a légzési problémáiról?

Legyint.

– Azt mondja, ne nyafogjak annyit.

Bár a férfiak összességében udvariasak, ma bőven hallottam panaszkodást Dorothyval kapcsolatban. Úgy tűnik, egyikük sem kedveli különösebben.

– De maga remek, doktornő – folytatja Mr. Henderson.

– Köszönöm – mosolygok rá. – Van még valami kérdése vagy panasza?

– Ja, lenne egy kérdésem. – Megvakarja a fején a patkányfészekhez hasonló, ősz haját. – Férjnél van?

Dorothy figyelmeztetése, hogy semmilyen személyes információt ne osszak meg a páciensekkel, még mindig a fülemben cseng. De ez most ártalmatlan kérdésnek tűnik. Ráadásul jól láthatja, hogy nincs jegygyűrű az ujjamon.

– Nem – válaszolom. – Nem vagyok férjnél.

– Hát, biztosan talál majd valakit magának hamarosan, doktornő – mondja erre. – Fiatal és csinos, nincs miért aggódnia.

Remek.

Mr. Henderson leugrik a vizsgálóágyról, én pedig kikísérem a szobából, majd gyorsan feljegyzek még néhány dolgot a papíralapú kartonjába. A dokumentációs elvárások, amiket eddig itt láttam, meglehetősen lazák. Az előző szakápoló, Elise minden vizitnél csak pár sort firkantott fel a nagy, kerek betűs kézírásával. Bármit is követett el, azért hálás vagyok, hogy olvashatóan írt.

A vizsgáló előtt az egyik őr, Marcus Hunt várakozik. Hunt az egészségügyi részleghez van beosztva, ami azt jelenti, hogy ő kíséri a betegeket a váróba – vagyis a vizsgáló előtt sorakozó műanyag székekhez –, és a vizsgálat alatt végig közvetlenül az ajtó előtt ácsorog.

Hunt magas, és bár nem kifejezetten széles vállú, a kék egyenruhában erősnek tűnik. Harminc körül lehet, a feje kopaszra van nyírva, az állán párnapos borosta. Az ajtókon nincsenek ablakok, így megnyugtató érzés nyitva hagyni a vizsgáló ajtaját azzal a tudattal, hogy Hunt kint áll. Észrevettem, hogy néha szélesen nyitva hagyja az ajtót, de máskor – mint Mr. Henderson esetében – csak résnyire. Mivel nyilván jobban ismeri a rabokat, mint én, rábízom a döntést.

A mai nap során a férfiak nagyjából harmada bilincsben érkezett, összeláncolt csuklóval. Néhányuknak a bokáját is megbilincselték. Nem kérdeztem rá, mi alapján döntik el, kit bilincselnek meg, és kit nem.

Átadom Mr. Hendersont Huntnak, aki rezzenéstelen arccal bólint egyet felém. Dorothyhoz hasonlóan ő sem mosolyog túl gyakran – vagyis inkább soha. Amióta itt vagyok, csak a rabok mosolyogtak rám.

– Visszakísérem a cellájába – mondja Hunt.

Végignézek a vizsgáló előtt sorakozó műanyag székeken.

– Senki más nem vár?

– Nem, most tarthat egy szünetet.

Nézem, ahogy Hunt eltűnik Mr. Hendersonnal a folyosón. Egyedül maradok. Nem mintha nem örülnék a szünetnek, de igazából nem sok mindent lehet itt csinálni. Wifi gyakorlatilag nincs, és senki sem akad, akivel beszélgethetnék. Legközelebb hozok majd magammal egy könyvet az ilyen üresjáratokra.

Az irattár tőlem balra található. Ma már többször is jártam bent, amikor kartonokat kerestem, mivel nincs asszisztensem. Lenézek az órámra – még van még egy teljes órám munkaidő végéig. Aztán kinézek a folyosón mindkét irányba.

Rajtam kívül nincs itt senki.

Óvatosan odalopakodom az irattárhoz, és a belépőkártyámmal kinyitom az ajtót. Fojtogatóan klausztrofób tér: annyi iratszekrényt zsúfoltak bele, amennyi csak elfért, a mennyezetről pedig mindössze egy villanykörte lóg. A szoba sarkába is le van rakva egy halom akta, papírok lógnak ki belőlük. Dorothy azt mondta, azok olyan rabokhoz tartoznak, akik már nincsenek itt. Mivel a legtöbb férfit életfogytiglanra ítéltek, ebből arra következtetek, hogy ez azt jelenti: azok az emberek már meghaltak.

Nincs sok időm, mielőtt Hunt visszatérne. Szerencsére pontosan tudom, mit keresek.

Egyenesen az N betűvel jelölt fiókhoz lépek. Kihúzom, és több, sűrűn egymás mellé préselt karton tárul fel. Végigpörgetem a neveket. Nash. Nabb. Napier. Neil.

Nelson.

Kihúzom a kartont, a kezem kicsit remeg. A fülön meglátom az odafirkantott nevet: Shane Nelson. Ő az. Még mindig itt van. Mondjuk nem kellene meglepődnöm ezen, hiszen amikor utoljára láttam, épp arra ítélték, hogy élete végéig itt maradjon.

Behunyom a szemem, és még mindig magam előtt látom a kissé gyűrött, de kifejezetten jóképű arcát. A szemét, ahogy az enyémbe néz.

Szeretlek, Brooke.

Ezt mondta nekem pár órával azelőtt, hogy megpróbált megölni.

És még csak nem is ez volt a legrosszabb, amit tett.

Lenézek a kartonra, legszívesebben kinyitnám, belenéznék, de tudom, hogy ezt nem szabad. Erkölcsi értelemben biztosan nem. Jogilag… hát…, legalábbis szürke zóna. Gyakorlatilag azonban ennek az intézménynek a fogvatartottjaként az egyik betegem. De ha kinyitom ezt a kartont, nem szakemberként fogom olvasni.

Még csak egy napja vagyok itt. Talán korai lenne máris szabályt szegni.

Amikor jelentkeztem erre az állásra, nem gondoltam, hogy megkapom, az egyik rabbal való kapcsolatomra tekintettel. De Shane tárgyalásának idején még kiskorú voltam, és a szüleim mindent megtettek azért, hogy a nevem ne kerüljön nyilvánosságra. Ennek ellenére azt hittem, az átvilágítás lebuktat majd. De tévedtem.

Bár az is lehet, hogy az igazgató tudott a kapcsolatról, csak annyira kétségbeesetten kerestek valakit, hogy elsiklottak a tény felett.

Kattanást hallok, és rájövök, hogy valaki a belépőkártyájával kinyitotta az irattár ajtaját. Pánikba esve visszagyömöszölöm Shane kartonját a fiókba, és épp betolom, amikor az ajtó kivágódik. Hunt áll ott, magas alakja betölti az egész ajtónyílást.

– Van még egy páciens, aki önre vár – jelenti. A félhomályban a szeme két sötét üregnek tűnik. – Mit csinál itt?

– Én, ööö… – Visszafordulok az iratszekrény felé. – Csak eszembe jutott valami egy mai beteggel kapcsolatban, és szerettem volna feljegyezni.

Minden jogom megvan ahhoz, hogy ebben az irattárban legyek. Semmi oka nincs rá, hogy gyanakodjon: amit itt csináltam, az abszolút ellenkezik a szabályokkal – bár attól tartok, a lángoló arcom elárul.

Hunt hunyorogva néz.

– Minden kartont előkészítettem az előjegyzett vizitekhez. Ha másikra van szüksége, kérje tőlem nyugodtan.

– Ó! – Erőltetett mosolyt villantok ré. – Akkor köszönöm. Nagyon hálás vagyok ezért.

Nem mosolyog vissza.

Remek. Még egy napja sem vagyok itt, és az őr máris problémásnak gondol. De úgy látom, nagyobb szükségük van rám, mint nekem rájuk, szóval az állásom biztonságban van. Egyelőre.

Amíg Shane Nelson nem szorul egészségügyi ellátásra.