© 2024 Gerencsér Nikolett

© 2024 Gyémántfelhő Kiadó

ISBN 978-615-6509-44-4

Borítóterv: Hadobás Martin

Szerkesztette: Szabó Ildikó

Korrektúra: Mirkó Ágnes

Felelős kiadó: A Gyémántfelhő Kft. ügyvezetője

Az elektronikus verziót a Golana Studio készítette.
golana.hu

Minden jog fenntartva. A könyv, illetve egyes részeinek másolása, terjesztése tilos. A könyv bárminemű felhasználása kizárólag a kiadó előzetes, írásbeli hozzájárulásával végezhető, kivéve a szabad felhasználás esetköreit. A kiadó előzetes, írásbeli engedélye szükséges különösen a jelen kiadvány lefordításához, többszörözéséhez, terjesztéséhez, digitalizálásához, feldolgozásához, átdolgozásához, az egyes részleteknek az idézés szabályait meghaladó átvételéhez. A jelen kiadványt a mindenkori hatályos szerzői jog védi, melynek megsértését adott esetben a Büntető Törvénykönyv is büntetni rendeli.

Barbinak és Bettinek,
a legkedvencebb kedvenc lánytestvéreimnek,
akik mindig mindenben támogatnak.
És persze az öcsémnek is – de ő ezt úgysem olvassa.

Prológus

Két megtermett, komor férfi vonszolta végig ellentmondást nem tűrően egy folyosón. Úgy tűnt, a súlya meg sem kottyan nekik. Biztos volt benne, hogy ők sem emberek. A térde a padlót súrolta, míg végül szó szerint bedobták egy kétszárnyú mahagóniajtón. Csiszolt márványon landolt, felnézve pedig drágának tűnő bútorokat látott. A falakon antik térképek és értékes festmények sorakoztak a 15-16. századból. Azt sem tartotta kizártnak, hogy eredetiek.

A két kísérő durván talpra rántotta.

– Köszönöm, uraim – szólt gúnyosan utánuk.

– Aenes – szólalt meg egy hang az íróasztal felől.

Bár semmi sem kerülte el a figyelmét, most valahogy mégsem vette észre, hogy az asztal mögötti fekete bőrszékben ül valaki. A hang gazdája ekkor felé fordult.

Hades…

A francba!

– Micsoda öröm téged újra látni – próbálkozott Aenes. A bájcsevegés mindig bevált…

– Ne fáradj hízelgéssel. Tudod, hogy miért vagy itt.

…az emberekkel szemben legalábbis.

– Elképzelésem sincs – hazudta Aenes.

– Ne játszd az ostobát! Az opál nyaklánc, amit elloptál tőlem… Hol van? Az a kő fontos nekem!

– Talán megveted a lábad az ékszeriparban is? – kérdezte vigyorogva. – A sok egyéb mellett, amivel foglalatoskodsz…?

– Hah, vicces! Az elmúlt évezredekben sok mindent elértem. Mostanra óriási birodalmakat építettem fel rengeteg küzdelem és áldozat árán. De hát honnan is tudhatnál erről éppen te. Te, aki senki mással nem törődsz, csakis saját magaddal.

– Érdekes, hogy ezt éppen te mondod. Egy olyan alak, aki nőket rabol el, hogy erőszakkal a feleségévé tegye…

– Ha már emberrablás: úgy rémlik, hogy ebben neked is van tapasztalatod. Vagy talán tévedek?

– Úgy tűnik, nincs jobb dolgod, mint engem figyelni…

– Azokat figyelem, akik fenyegetést jelenthetnek rám.

– Hízelgő, hogy fent vagyok a listán – vigyorgott Aenes.

– Elég ebből! Az opált akarom! Hozd vissza, vagy nagyon megjárod!

– Fogalmam sincs, hogy miről…

A következő pillanatban Hades Aenes orra előtt termett, és fenyegetően fölé tornyosult. Aenes kihúzta magát. Nem szerette, ha fenyegetik. Még akkor sem, ha az illető egy istenség.

– Nagyon vigyázz, Aenes! Talán már elfelejtetted, hogy nekem köszönheted az életed?

– Úgy érted, ezt az életet?

– Nem az én hibám, hogy eltékozlod, amit kaptál.

– Nem kaptam mást, mint örök rabságot.

– Örök életet kaptál! Te intézted úgy, hogy rabság legyen belőle.

– Akkor most legyek hálás? Nem kértem. Önként adtad.

– Haldokoltál azon a csatatéren. Gondoltam, hasznos lehetsz még, de már bánom a döntésem. Talán mégsem téged kellett volna feltámasztanom.

– Hát persze. Olyasvalakit, aki utána hű kutyád lesz. Apropó kutya – pillantott körbe Aenes. – Kellene neked egy kutya. Vagy talán egy nő… Túlságosan…

Hades ekkor megragadta Aenes torkát. A támadás váratlanul érte. Soha senkinél nem tapasztalt ilyen gyorsaságot.

– Elég ebből! Azt akarom, hogy hozd vissza azt az opált, bármibe is kerül. Különben visszamész oda, ahová eredetileg kerültél volna: a pokol legmélyebb bugyraiba, és örökké ott fogsz szenvedni. Erről én magam gondoskodom. Azt hiszem, nem kell elmesélnem, hogy milyen is az…

Nem, nem volt rá szükség. Aenes hallott már róla, milyen Hades pokla. Azt is tudta, hogy Hades sokkal erősebb és kitartóbb nála, és igen sokféle kínzási módszert ismer. Esze ágában sem volt az egyik poklába kerülni.

Végül bólintott.

Megszerzi azt az átkozott követ. Neki amúgy sem kellett. Fogalma sem volt, hogy mire való, csak jó viccnek találta elvenni. És remek pénzszerzési lehetőségnek. Nem számít. Pénzt szerezhet máshogy is. De az életét sosem szerzi vissza, ha Hades bosszút áll rajta.

Csak nem lehet olyan nehéz megtalálni egy medált New Yorkban…

1.

Alice

Egy villanást láttam, aztán semmit. Hűvös, nyirkos sötét fogadott. Olyan volt, mintha egy dohos pincében állnék, és hiába meresztettem a szemem, az orromig sem láttam.

Amikor megfordultam, halvány, fénylő foltot vettem észre. Odanyúltam, hogy megérintsem, akkor tapintottam ki a lyukat a durva, kissé nedves falban. Mi a fene?

Hangos csörömpölést hallottam, és azonnal a hang irányába fordultam. Hallottam a saját zihálásomat, ahogy kapkodom a levegőt. Az egész helyzet ijesztő volt, rémülten vártam, hogy elmúljon ez az egész. Óvatosan járkálni kezdtem, mert még mindig képtelen voltam elhinni, hogy itt vagyok.

Valami keménynek ütköztem. Kitapogattam, olyan volt, mint egy rács, hideg és durva. Rozsdaszagot árasztott. Olyan érzés volt, mintha egy föld alatti börtönben lennék.

– Hahó! – kiabáltam, mire ismét zajt hallottam. Egyre világosabb lett idebenn, ahogy kezdtem megszokni a sötétséget. – Van itt valaki? – próbálkoztam ismét.

– Hallgass! – kiáltott rám egy durva férfihang, és egy csattanást éreztem a rácson. Ijedtemben a fenekemre estem. Au! A félhomályban valamit már ki tudtam venni, megpróbáltam felmérni, hogy hol lehetek.

Valóban egy börtönben voltam. Minden vasból és kőből épült. Nem úgy nézett ki, mint egy modern börtön, hanem inkább egy olyan, mint amit a középkorban, vagy az ókorban építettek, durva faággyal és egy sarokba ásott lyukkal. A cellámmal szemben egy ugyanilyen cella állt. Odabenn egy nő feküdt egy fapadon. Csupa fém vette körül a testét, olyan volt a ruhája, mint a… gladiátoroké?

Fém melltartót, és fodros, fém szoknyát viselt, alatta egy fém hálóval. Felemeltem a karom, és ekkor láttam, hogy az én kezemen is egy olyan fém alkarvédő van, mint amilyet a nő visel. És a ruhám is pontosan olyan volt, mint az övé.

– Hol vagyok? – kérdeztem tőle, mire hirtelen kinyitotta a szemét. – Hahó! – kiáltottam rá, ahogy felült. – Ki vagy?

– Fogd be! – csapott rá valaki a rácsra. Ijedtemben hátraugrottam. Egy sötét hajú férfi jelent meg a cellám előtt. Rövid, páncélos ruhát viselt, és sarut. Mint a római katonák, akiket a filmekben láttam. – Viselkedj – sziszegte.

Elképzelésem sem volt arról, hogy épp mi történik. Olyan… álomszerűnek, mégis valóságosnak tűnt ez az egész. Mint amikor álmunkban megérintünk valamit, és pontosan olyannak érezzük, mintha a valóságban tennénk, ám felébredve mégis tudjuk, hogy ezt csupán az agyunk művelte velünk.

Figyeltem, ahogy az őrök fel-alá sétálgatnak, és rémülten kapkodtam a fejem ide-oda. A ruhám… vagy legalábbis az annak nevezhető fém holmik igazinak tűntek. A rács is. A lyuk is a falban. Az őrök is. Mindegyiknek más-más arca volt, tudtam, hogy nincs olyan éles fantáziám, hogy mindegyiknek valóságos és különböző arcot álmodjak meg.

Nem volt jó érzésem ezzel az egésszel kapcsolatban, úgyhogy lázasan gondolkodtam, hogy hogyan jutok ki belő le, vagy ér véget. Vagy történik bármi, ami elmulasztja ezt. Akármi is ez…

– Hé – szóltam halkan a legközelebbi őrhöz. Ő fiatalabb volt, mint a többiek, és feleannyira sem mogorva. – Gyere ide – kértem.

– Mit akarsz? – sziszegte.

– Hol vagyok?

– Menj a helyedre – szólt rám durván.

– Kérlek! – suttogtam. – Én nem…

– Katonák, ide – hallatszott egy távoli, mély hang.

Egy idősebb, testesebb férfi érkezett, hasonlóan rövid és páncélos ruhában. A katonák mögé sorakoztak, ő pedig járkálni kezdett a folyosón, gondosan benézve minden cellába.

– Ő kell – mutatott egy neki jobbra fekvőre. – Ő is – intett balra, majd elért hozzám, és a szemembe nézett. Durva, fekete szeme és hasonlóan fekete haja volt. – És ő is – vigyorodott el.

– Mire kellek? – kérdeztem hirtelen, és elkaptam a rácsot, hogy közelebb kerüljek hozzá. Ekkor fájdalmas csattanást éreztem. Az egyik katona ráütött az ajtó rácsait szorongató kezemre. Kiabálva visszarántottam, és dörzsölgetni kezdtem vörös kézfejemet. Nagyon fájt.

– Vigyétek őket az arénába – intett az idősebb az őröknek. – Eljött életük nagy napja – vigyorgott, gondosan kihangsúlyozva a nagy szót.

Kinyílt a cellaajtóm, és egy őr durván elkapta és megszorította a felkaromat. Vonakodtam vele menni, szándékosan lassítottam, de olyan erős volt, hogy szinte meg sem érezte a próbálkozásomat. Azon tűnődtem, amit mondtak. Aréna? Ezek szerint nagyon nagy bajban voltam, és fogalmam sem volt, hogyan mászhatnék ki belőle.

– Ha felengedik a kaput, irány kifelé – parancsolt rám, amikor egy, a börtönajtóhoz hasonló, csak sokkal nagyobb kapuhoz értünk. Elengedte a karomat, és felém nyújtott egy rövid, fém eszközt. Sokáig tartott, mire felismertem. Egy tőr volt. Láttam már ilyet a történelemkönyvemben, amikor a római sereg fegyvereiről tanultunk. Rómában lettem volna? A katona hátrált néhány lépést, és leengedett egy szögletes rácsot a hátam mögött. Így két rács közé kerültem.

Ebben a pillanatban odakintről nagy hangzavart hallottam. Mintha több ezer ember kiáltozott volna egyszerre. Hangos nyikorgással felhúzták a kaput velem szemben.

Odakinn vakító fény volt, hunyorogva léptem ki a boltíves kapun. Kellett pár pillanat, mire a szemem hozzászokott a hirtelen erőssé váló fényhez, de aztán végre mindent láthattam.

Valóban egy arénában voltam. Elképesztően magas falak vették körül, rajta ablakokkal, melyeken nem volt üveg. Az épületnek nem volt teteje, elliptikus alakú volt. Óriási lelátó vett körül, rajta több ezer emberrel. Az emberek furcsa ruhákat viseltek. Mintha egy lepedőt csavartak volna körbe magukon. A lelátó közepén egy külön páholy helyezkedett el, ahol egy komor, rövid hajú, határozottnak tűnő férfi ült, őrökkel és előkelőségekkel körbevéve. A fején valami koszorúféleséget viselt.

Tudtam, hogy hová kerültem. Ez a Colosseum. Mivel tökéletes állapotban volt, ezért azt feltételeztem, hogy… az ókorban vagyok.

– Üdv nektek, Róma népe – kiáltotta egy rendkívül elegánsan öltözött férfi, és széttárta a karját. A nép csak úgy ünnepelte.

Szétnéztem az aréna fehér homokkal borított küzdőterén. A kör alakú területre mindenütt kapuk nyíltak, és egyszerre csörgött az összes. Hozzám hasonló nők és férfiak léptek ki a napsütésre. Égetett a homok és az erős nap. Ez biztos, hogy Róma.

– Különleges nap ez a mai – folytatta a férfi, én pedig egyre hevesebben kapkodtam a levegőt. Tudtam, hogy odalenn állni nagyon rossz, főleg, ha még tőrt is adtak a kezembe, és nem vagyok egyedül. Ez csak egy rossz álom, gondoltam. Biztos, hogy a kelleténél több gyógyszert vettem be lefekvés előtt. Mindjárt felébredek.

De miért nem ébredtem fel?

Az egyik pillanatban még az ágyamban voltam, a másikban itt… Túlságosan valóságosnak tűnt ahhoz, hogy álom legyen. Talán azért, mert nem az. Ha az lett volna, nem lettem volna képes ezen gondolkodni.

– Már évek óta szolgálom császáromat. Fő bizalmasaként és barátjaként neki ajánlom a mai küzdelmeket. Felkérem tehát a császárt, hogy nyissa meg a nyári játékokat – mosolygott a férfi, majd a császár felé intett. Ő felállt, és méltóságteljesen mellé lépett. A kezébe fogott egy marék gyümölcsöt, és a kezével összepréselte. A nép ismét üdvrivalgásban tört ki.

– Üdvözlégy császár, a halálba menők köszöntenek! – kiáltotta egyszerre mindenki, aki idelenn volt velem.

Felnéztem a lelátóra. A két férfi mellett csupán egy harmadik állt még, aki meglehetősen fiatalnak tűnt. És kicsit ismerősnek. Rémülten néztem, ahogy lassan a páholy széléhez lép, és rátámaszkodik. Tekintete egyenesen az enyémbe fúródott. Fekete haj, talán világos szemek, szigorú tekintet. Zavartnak tűnt. Mintha nem értené, mi történik.

Mellettem kiáltások hallatszódtak. Az emberek elkezdték ölni egymást. Megrémültem. Kiutat akartam keresni onnan. Kezemben a tőrrel a kapu felé indultam, ahonnan néhány perccel ezelőtt léptem ki, de zárva volt. Elrohantam a következőig, de az sem nyílt. A nézők különféleképpen nyilvánították ki tetszésüket, vagy épp nemtetszésüket. Néhányan felálltak, és azt figyelték, hogy én mit csinálok.

Sehogyan sem juthattam ki innen, az egymást öldöklők pedig egyre fogytak, és lassacskán engem is észrevettek. Egy fekete hajú nő épp felállt egy földön fekvő mellől, majd dühösen felém indult. A teste csupa vér volt, és ami még jobban megijesztett, hogy nem is a sajátja. A gyomrom forogni kezdett.

Felemelte a tőrt, hogy lesújtson vele, de a mellkasom elé kaptam a karom. Éreztem, ahogy a forró tőr felsérti a jobb kézfejemet egészen a csuklómig, éppen ott, ahol nem takart az alkarvédő. Fájdalmamban elejtettem a tőrt, ami talán segíthetett volna megvédeni magam.

Fel akartam venni, de a nő ebben a pillanatban rálépett a sérült kezemre, és éreztem, ahogy valamelyik csontom hatalmasat roppan. Tudtam: semmi esélyem ellene. Kénytelen voltam azt a módszert alkalmazni, ami a nevelőszülők gyerekeinél is bevált, ha maguktól nem mentek arrébb. Hirtelen felpattantam, és a hátammal erősen a mellkasának csapódtam. Elveszítette az egyensúlyát, és néhány lépést hátrált.

Felvettem a tőrt, és felé fordultam. Akkor vettem észre, hogy már csak ketten maradtunk, de tudtam, hogy csak egyetlen győztes lehet. Ezt mindenki tudta. És nem én leszek az.

A nő néhány pillanat alatt összeszedte magát, és dühödten rám meredt. Már nem is tűnt nőnek, inkább egy vicsorgó fenevadnak, akinek csupán egy feladata van: ölni.

Elrohantam előle, egy pillanat erejéig felpillantva pedig láttam, hogy az emelvényről többen előre dőlve figyelik a jelenetet. Gyáva dolog a futás, de élni akartam, nem győzni. Addig rohantam, míg fel nem buktam valamiben. Hátranéztem, hogy mi volt az. Egy holttest.

Napbarnított bőrű férfi, rövid haj. Üveges tekintetével a napba nézett. A torkán egy óriási vörös lyuk tátongott, amit csillogó vér vett körül, és amiből a bokámra is került.

Öklendeztem. Két kezemet a számra tapasztottam, hogy ne hányjak.

– Állj! – kiáltotta valaki hirtelen odafentről.

Az arénában síri csend támadt, mindenki a hang irányába fordult, csak én nem tudtam. Néhány pillanatig még mindig a holttestet figyeltem. Még sosem láttam hullát. Sem gyilkosságot! Amit itt az emberek ünnepeltek. Jóságos ég!

Elszakítottam róla a tekintetem, és kényszerítettem magam, hogy a hang irányába forduljak.

– Cassus, barátom, van valami mondanivalód? – kérdezte az előkelő ruhás, koszorús férfi a fiataltól mosolyogva, de egy kicsit zavartan.

Néhány lépésnyire tőlem az ellenfelem is megállt.

– Azt mondják, hogy a kitartás nagy bátorságra vall, de nem értékeljük eléggé – magyarázta a fiatal.

Hiába hallottam, hogy beszél, nem értettem, hogy mit mond. A fejem tele volt zavaros gondolatokkal, a szívem hevesen vert, a nap égette a bőröm, mindkét kezem sajgott a fájdalomtól. Az egyik erősen vérzett is.

– Ez most nem a legmegfelelőbb pillanat – közölte a másik, aki korábban a császárnak ajánlotta a játékokat. A páholyban normális hangnemben beszélgettek, de az akusztika miatt mindenki hallhatta őket. Az egész aréna dermedten figyelt.

– Hadd beszéljen – intette le a császár, mire a másik meghajolt.

– Legyen a mai küzdelem egyedi. Ünnepeljünk két győztest – kérte a fiatal fekete hajú, akit az imént Cassusnak szólítottak. Egyenesen a szemembe nézett. Alig lehetett nálam idősebb, mégis sokkal bölcsebbnek, kimértebbnek tűnt. És sokkal higgadtabbnak. Amit rólam nem lehetett elmondani.

– De…

– Igaza van – pattant fel a császár, és gondosan körültekintett. – Rómaiak! Ma egy igazán izgalmas küzdelemnek lehettünk a tanúi, és ami még fontosabb, hogy ez a szolga megmutatta, milyen kitartónak lenni. Köszöntöm ezúttal a mai játékok két győztesét, Ncarát, a harcokban győzelmet aratott versenyzőt, valamint… Cassandrát, a kitartás győztesét – mondta fennkölt hangon, de én már a szolga szónál megakadtam.

Hogy mert bennünket szolgának nevezni? Ncarára néztem, aki pontosan olyan döbbent volt, mint én, ezért rám sem nézett.

A tömeg ismét tapsolni és ujjongani kezdett, én pedig a fekete hajú előkelőt, Cassust néztem, akinek az életemet köszönhettem. Egy pillanatra elfordult, és súgott valamit a császárnak, mire az elmosolyodott, és engedékenyen intett. Cassus a szemembe nézett, majd bólintott. És ez mégis mit jelent?

Hangos robajjal kinyílt minden cellaajtó, én pedig tudtam, hogy oda kell mennem. Fogalmam sem volt, hogyan kerülhetnék ki innen, vagy hogy mi történt velem. Nem tudtam, mire számítsak. Féltem. Rettentően féltem, hogy mi vár még rám.

Egy őr ragadott karon, elvette a tőrömet, és ugyanabba a sötét lyukba dobott, ahonnan jöttem. Ahogy belökött, térdre estem, és erősen megütöttem magam. A kezemre néztem, amiből csak úgy ömlött a vér. A bőröm korántsem volt már tiszta, az izzadság, a homok és a vér keveréke borította minden testrészemet.

Éreztem, hogy bepánikolok, ezért lehunytam a szemem, hogy visszafogjam. Amikor azonban kinyitottam, elmúlt a hőség, nem éreztem magamon a forró páncélt.

Ismét az intézetben voltam. Rémülten ziháltam a saját ágyamban. New Yorkban.

Szólnom kell valakinek!

2.

Alice

New York, 2022

Érdekes, hogy az elmegyógyintézetek sokkal ijesztőbbek belülről, mint amilyennek kívülről tűnnek. Elnézést, ma már nem is elmegyógyintézet a neve, hanem ideggyógyászati osztály zárt részlege. Nap mint nap látni a szürke falakat, amelyek valaha fehérek lehettek, megtenni a véget nem érő utat a szűkülő, pinceszagú folyosókon, melyek alján a vakolat meg-megrepedt, és az évek során besárgult lámpaburák alig világítanak meg – mindez ijesztő. Ijesztő a tudat, hogy aki idekerül, ritkán kerül ki innen. A tudat, hogy mostantól mindig ezeket a falakat nézi. Ezeket a szagokat érzi. Hogy mindig lesz egy nehéz kéz a vállán, amely erősen szorítja, nehogy butaságot csináljon.

Bár már itt raboskodtam több mint fél éve, vagy talán hosszabb ideje is – nem tudom, itt valahogy máshogy telik az idő –, mégsem tudtam anélkül végighaladni ezen a folyosón, hogy ne éreztem volna azt a szokásos fojtogató, fájdalmas érzést. Bolond vagyok, hajtogattam magamban. Hajtogatnom kellett, hogy elhiggyem, máskülönben nem értettem. Nem éreztem magam bolondnak, mégis így kellett lennie, ha bedugtak ebbe a rettenetes intézménybe.

Mire a folyosó végére értem, általában már szédültem, a fejem lüktetett. Talán azért, mert nem vettem levegőt, hogy ne érezzem azt az émelyítő szagot, amelyet a penészes falak, a tömény fertőtlenítőszer és hányásszag elegye adott. Nem voltak ablakok az udvar és az út felőli oldalakon, bizonyára azért, hogy a kint elhaladók ne hallják a benti bolondok sikoltozását, üvöltözését, jajgatását. Kívülről ugyanis ez az egész egy kulturált egészségügyi intézménynek tűnik. Mint egy magángimnázium. Vagy egy magánklinika. De aztán belép a gyanútlan beteg vagy látogató, és senki meg nem mondaná, hogy igazából 2022-t írunk.

– Gyere Alice, te következel – szólalt meg hirtelen a hátam mögött Dr. Calson.

Követtem őt, és leültem a szokásos szürke szoba szokásos szürke kanapéjára szemben Dr. Calsonnal. Dr. Calson az intézet pszichiátere volt, pontosabban a gyermekpszichiátere. Egészen kedves nő volt mindaddig, amíg jól válaszoltam a kérdéseire. Eleinte nagyon sok gyógyszerbe és fájdalomba telt, hogy megbízzon bennem, ahogyan ő fogalmazott.

Ez a bizalom abból állt, hogy felejtsem el, ami velem történt, tegyem túl rajta magam, és viselkedjek úgy, mint a normális gyerekek. És annyira jó volt a szakmájában, hogy elbizonytalanodtam. Elvégre akkor egyszer történt meg, azóta egyszer sem. Lehetséges, hogy tényleg álmodtam… hiszen a sérülést is láttam, éreztem, mégsem volt ott a karomon.

– Hogy telt a napod? – kérdezte hirtelen. Hátradőlt a bőrfotelben, és keresztbe tette a lábait. Szemüvege lejjebb csúszott, afölött vizslatott éles tekintetével. A hideg kirázott tőle. Főleg, hogy ugyanolyan fehér köpenyt viselt, mint a többi orvos. Gyűlöltem az orvosokat.

– Jól – feleltem. Mi mást mondhattam volna?

Hogyan telik itt egy napom? Reggel felkelek, beveszem a gyógyszereket. Teljes zsibbadtságban egyszer csak eljutunk az ebédig, ami sosem ízlik, de nyelem rágás nélkül, máskülönben a gyógyszerektől égni kezd a gyomrom. Ebéd utánra tisztulni szokott a fejem, ilyenkor olvasok valamit, de azok sem túl izgalmasak, nagy részüket nem is értem, csupa biológia témájú könyv a fákról vagy épp az emberi szervek működéséről. Vacsora után megkapom a következő adag gyógyszerem, amitől sokkal könnyebben elalszom. Reggel pedig minden kezdődik elölről.

– Mit csináltál ma?

Elmeséltem neki, amit egy hete ugyanekkor. Próbáltam mosolyogni, hátha jelentős gyógyulást lát, és végre kienged, de a nyavalyás gyógyszerektől még ezt sem tudtam. Biztosan remekül festhettem kívülről.

– Gondolkodtál azon, amiről korábban beszélgettünk? A képzelet és a valóság határáról?

Hát persze, arról beszélgettünk, hogy ez a határ néha igen vékony, különösen, ha tudatmódosító szereket használunk. És valószínűleg csak képzeltem az egészet.

– Igen. Igaza van.

– Ugyan miben? – vonta fel a szemöldökét.

– Mindenben.

– Ezt kifejtenéd pontosabban?

– Mindenben igaza van – feleltem.

– Nem vagy ma beszédes kedvedben, igaz? – kérdezte.

Megráztam a fejem.

Két hete mindenben tökéletesen egyetértettem vele, hevesen bólogattam, és azt is kimondtam hangosan, hogy az egészet csak képzeltem. Mosolyogva jegyzetelt, azt mondta, hogy jelentős javulást lát. De este ugyanúgy megkaptam a gyógyszereket, és másnap minden ugyanúgy történt, mint addig. Semmi sem változott.

Bele kellett törődnöm, hogy soha nem fognak innen kiengedni.

Amikor visszatértem Rómából, elmondtam a nevelőnek, hogy egy másik világban jártam. Ám nem hitt nekem. Persze, hogy nem. A Taylorral való barátságomnak köszönhetően gyanította, hogy drogoztam. Kórházba vittek vérvizsgálatra, de nem találtak drogot a véremben. Kivizsgálásokra küldtek, de sem az agyam, sem a szívem nem mutatott eltérést. Fizikailag minden rendben volt velem. Fogalmam sem volt, hogy akkor mégis miért történhetett mindez. Egyre hevesebben próbáltam bizonygatni, hogy tényleg így történt, amiből arra következtettek, hogy valami idegrendszeri rendellenességem van, amelyet a depresszió idézett elő.

És akkor bekerültem ide, az idegosztályra. Azt mondták, hogy csupán egy rutinvizsgálat, de mindennek már féléve. Kaptam egy csinos kis szobát, és azóta élvezhetem a vendégszeretetüket.

Még egy órányi vallatás után – ami alatt leginkább csak tőmondatokban tudtam válaszolni a kérdésekre – végre visszaengedtek a közösségi helyiségbe. A közösségi helyiség nem volt túl messze a szobámtól, és oda szerencsére csak az egyes és kettes kategóriás betegeket engedték be.

Az egyes kategóriás betegek közé azok tartoztak, akiknek szükségtelen volt a gyógyszeres kezelés, az elbeszélgetések, csoportterápiák hatásosnak bizonyultak, igyekeztek a gyógyulás útjára lépni. Én csak strébereknek neveztem őket.

A kettes kategóriások, mint én is, gyógyszeres kezelés alatt álló, de nem ön- és/vagy közveszélyes betegek voltak. Mozoghattak önállóan a megadott területeken, de időnként figyelmet igényeltek. Nekem is volt egy árnyékom, Leyla nővér, aki mindig hozta utánam a gyógyszereimet, és ellenőrizte, hogy biztosan bevettem-e őket.

A hármas kategóriások önveszélyesek, a négyesek közveszélyesek is voltak. Általában őket hallottam kiabálni, sírni vagy időnként őrjöngeni, tombolni. Őket nem engedték közénk.

A közösségi helyiség egyébként egy egész barátságos kis terem volt. Az egyetlen hely az intézetben, ahol barna a szőnyeg és a bútor. Ebből a helyiségből ablak is nyílt, hiszen az egyesek és kettesek nem kiabáltak. Az ablakkal szemben végig mennyezetig érő könyvespolcok, tele könyvekkel, a polcok előtt fotelek és állólámpák álltak az olvasni vágyóknak. Középen több kisasztalt helyeztek el a sakkozáshoz, kártyázáshoz, és a terem túlsó felében, a bejárat mellett egy tévé állt, amin mindig ugyanaz a csatorna ment: az egyik beteg – egy idős bácsi – mindig ugyanazt a vetélkedőt nézte mindig ugyanabban az időben. Az ismétlések miatt már fejből tudtam minden kérdésre a választ.

Leültem a szokásos helyemre, amit szerencsére soha senki nem foglalt el: az ablak alatti fotelbe, szorosan a polc és az ablakpárkány között, a sarokban. Oda senki nem nézett, senki sem jött a közelembe, én pedig csendben olvasgathattam. Már amennyire egy húsz fős társaságban ez lehetséges.

A társaság egyébként elég unalmasnak bizonyult, mindenkinek megvolt a maga baja, igazán senki nem beszélgetett senki vel. Talán, akik egy kicsit pozitívabbak voltak, vagy ugyanaz a trauma érte őket, idővel összebarátkoztak. De olyan még nem jött velem szembe, aki azt állította volna, amit én. Pedig az valószínűleg sokat lendített volna az állapotomon…

Minden nap így telt – ebben a kábulatban. Szinte már alig emlékeztem arra, hogyan jutottam ide. Nem tudtam eldönteni, hol volt igazából jobb: a nevelőintézetben vagy az elmegyógyintézetben?

Nagyon unalmas volt. Minden olyan lassan történt. Lassan reggeliztek az emberek. Lassan sétáltak. Lassan ebédeltek. Lassan sakkoztak. Szerintem még a tévét is belassították, hogy biztosan megértsük ebben az állandó gyógyszerködben. De persze érthető volt – a nővéreknek is megvolt a maguk baja.

Ám másnap reggel valami nem stimmelt. A nap ugyanúgy indult, lassan felébredtem Leyla érkezésére, bevettem a gyógyszereket, megmosakodtam a tükör nélküli kis fürdőben, amikor Leyla telefonja megcsörrent. Felvette, hümmögött párat, és letette.

– Várnak téged az igazgatónál – mondta.

Beletelt egy percbe, mire megértettem, hogy hozzám beszél.

Vajon mit művelhettem?

Biztos arról akartak tárgyalni, hogy mennyi ideig kell még ott maradnom. Vagy Dr. Calson nem volt jó véleménnyel a legutóbbi beszélgetésünkről, és bepanaszolt a dirinek. Akárhogy is, izgalom került a napomba. Akármit akart mondani, máris érdekesebbnek tűnt, mint az előző esti könyv, amiben a vérkeringésről olvastam.

Megfésülködtem, felvettem a szokásos fehér pólót, fekete futónadrágot és sportcipőt, és elindultam ugyanazon a folyosón, mint minden reggel. Ám ezúttal legalább az úti cél más volt.

Leyla elkísért az irodáig, bekopogtatott, és belépett. Követtem. Az igazgató, Dr. Smith, egy a negyvenes éveiben járó, kopaszodó, egyébként akár kedvesnek is mondható férfi, intett, hogy menjünk beljebb. Ám odabenn nem csupán az igazgató úr ült, hanem Dr. Calson és egy másik vendég, nekem háttal.

Sosem voltak látogatóim, egyetlen alkalmat leszámítva. Egyszer Taylor meglátogatott. Taylor az akkori fiúm volt, akit az intézetben ismertem meg, és aki a társaságomért cserébe megvédett a többiekkel szemben. Ez a védelem persze csak a nevelőintézetre vonatkozott. Amikor a nevelőcsaládokhoz kerültem, ott már nem tudott. Odáig nem ért el a keze.

Nem igazán kedveltük egymást, csupán hasznunk származott a másikból. Ez abból is látszódott, hogy amikor meglátogatott, igazán csak arra volt kíváncsi, hogy mikor engednek ki. Kértem, hogy beszéljen valakivel, mondja meg, hogy nem vagyok őrült, de ő is pontosan tudta, hogy mi miatt hoztak be ide. Rossz fényt vetett volna rá, ha mindenki megtudja, hogy a barátnője bolond, még a drogos, iskolakerülő társaságában is. Úgyhogy szakított velem, és soha többet nem láttam.

Amikor közelebb értünk, az idegen felállt, és felém fordult. Ha nem lassultam volna be a gyógyszerektől, talán még az állam is leesett volna: a nő a húszas évei végén járhatott, nem lehetett köztünk tíz év korkülönbség sem. Vörös, majdhogynem lángvörös, derékig érő, egyenes haja és ragyogó, barna színű szemei voltak. Vörös, rövid ruhát viselt és gyönyörű vörös, lakkozott szandált. Tökéletesnek tűnt mindaddig, míg a tekintete meg nem állapodott rajtam. Akkor hirtelen elkomorodott. Azonnal láttam, hogy sajnál. Ismertem ezt a tekintetet. A pályakezdő, frissdiplomás nővéreknél szoktam látni, akiknek fogalmuk sem volt arról, milyen egy hozzám hasonló, lestrapált beteggel először találkozni. És ebben az intézetben voltak nálam sokkal rosszabbak.

– Alice, hadd mutassam be neked látogatónkat, Mrs. Bertrandot.

Tehát férjnél volt? Fura. A megjelenéséből arra következtettem, hogy igencsak gazdag és befolyásos lehet. Egy hozzá hasonlóan önálló, tökéletes nőnek még szüksége van férjre a huszonegyedik században? A helyében biztosan nem mennék férjhez. Nem mintha ennek valaha is felmerülne az esélye. Nem mintha valaha is férjhez akarnék menni… Kíváncsi lettem, hogy vajon mi miatt fáradt ide? És miért éppen engem hívatott?

– Örülök, hogy megismerhetlek, Alice – szólalt meg Mrs. Bertrand. – Seraphine vagyok. Szólíts nyugodtan a keresztnevemen.

– Mit akar tőlem? – kérdeztem hirtelen.

Minden szempár rám szegeződött.

– Leyla – szólalt meg Dr. Smith. – Magunkra hagyhat, nagyon köszönöm!

Leyla bólintott és távozott.

– Beszélhetnék Alice-szel négyszemközt? – fordult Seraphine Dr. Smith felé.

Ám az igazgató elfintorodott.

– Ez nem jó ötlet.

– Nem lesz semmi probléma. Igaz, Alice?

Bólintottam, bár nem tudom, miért.

– Legyen – egyezett bele Dr. Smith.

– Sétálunk egyet, jó? – fordult felém Seraphine, majd felvette a fotelről a kabátját, és kiterelt az udvarra.

Nagyon ritkán jártam odakinn, mivel nem tudtak ránk megfelelően figyelni. Ám éppen erre az egyszerű zöld parkra láttam rá az olvasófotelemből. Középen egy fűzfa állt, alatta körben hófehér padok és kis sövények mindenfelé. Bentről még kellemesnek is mondtam volna a helyet. Odakint mégis hányinger fogott el.

Bolond vagyok. Egy bolondnak bent a helye.

– Tessék – szólalt meg Seraphine, miközben rám terítette a piros bőrdzsekijét.

Olyan volt magamon látni azt a bőrdzsekit, mintha szentségtörést követtem volna el. Nem illett ez az erős szín, ez a frissesség ebbe az unalmas, szürke világba. Mert Seraphine olyan frissnek és vidámnak tűnt. Kedvesen mosolygott. Pedig a korabeli nőket szinte sosem látom mosolyogni.

– Jól bánnak itt veled? – kérdezte kíváncsian. – Sápadtnak tűnsz. Soványnak. Kedvtelennek.

– Jól – feleltem. Először az jutott eszembe, hogy talán valami ellenőr. Talán emiatt tűnt úgy, mintha Dr. Smithnek az a bizonyos zabszem szorult volna abba a bizonyos testrészébe.

– Hazudsz.

– Nem – feleltem kissé rémülten. Nem akartam, hogy bárki is besúgónak nevezzen. Nem akartam senkit feldühíteni. Ki akartam jutni innen, és annak nem az lett volna a legjobb módja, ha rosszakat mondok az intézetről egy ellenőrnek.

– Hogyan kerültél ide?

– Miért fontos ez? – kérdeztem magam előtt összekulcsolva a kezemet.

– Jól van, a tárgyra térek, mert minden perccel egyre több időt töltesz ebben a rémes intézményben, pedig nem itt lenne a helyed – mondta, majd helyet foglalt az egyik padon, és intett, hogy üljek mellé.

Így tettem, ő pedig folytatta:

– Valójában pontosan tudom, hogy miért vagy itt. Kilenc hónapja történt veled valami furcsa dolog, amiről hiába beszéltél az embereknek, végül ide zártak. Próbálnak lebeszélni arról, hogy megtörtént, meggyőzni téged, hogy ez nem lehetséges, ebből következően pedig nem is igaz. Elképesztő, hogy fiatal lányokkal, szinte gyerekekkel mit képesek megtenni, hogy felejtsenek el valamit, amit nem lehetséges. Teletömnek gyógyszerekkel, karikás a szemed, és szerintem még koncentrálni sem tudsz rendesen ennyi nyugtatótól… És még tizennyolc sem vagy… Ha belegondolok… – magyarázta dühösen, de aztán rám pillantott, és elmosolyodott. – Tudom, hogy mi történt veled, és nem képzelődtél. Ismerek valakit, akivel ugyanez megesett, csak ő szerencsésebb volt.

Tényleg elbódított a sok gyógyszer. Döbbentnek tűnhettem, és egyetlen szó sem jutott eszembe.

Nem is voltam benne biztos, hogy jól értettem.

– Alice, mit szólnál hozzá, ha erre a kis időre, míg be nem töltöd a tizennyolcat, a gyámod lennék, és nálam laknál? Talán segíthetnék választ találni a kérdésre, és ha szeretnéd, együtt megoldhatjuk.

– Ezt nem értem – szólaltam meg végül.

– Nem csodálom. Ki fogom kérni a kórlapodat, hogy mi mindennel tömnek hónapok óta.

Úgy tűnt, ismét dühös lesz, de aztán lehunyta a szemét egy pillanatra, majd újra rám nézett. Ekkor már kedvesen mosolygott.

– Alice, szeretném, ha nálam laknál, és beszélhetnénk a történtekről. Ígérem, hogy jobban fogod ott érezni magad, mint ezen a helyen, vagy azon, ahonnan idekerültél. Megígérem, hogy ha most eljössz velem, minden kérdésedre válaszolok. Lesz hol laknod, lesz mit enned, és esküszöm, hogy ezeket a nyavalyás gyógyszereket is elhagyhatjuk idővel. Szeretnék segíteni.

– Miért?

– Mert én is válaszokat akarok. Mert tudom, hogy itt mit művelnek veled, pedig te nem vagy beteg, hanem maga a megoldás vagy. Hatalmas erő van a kezedben, amivel nagy tetteket vihetsz véghez, ha akarsz. A te eszeddel és a mi segítségünkkel bármit elérhetünk.

– Ki az a mi?

– A férjem és én.

Csak azt ne!

– Megjártam már néhány nevelőcsaládot. Köszönöm, de inkább nem élnék a lehetőséggel – feleltem.

– A nevelőszülőkkel van gondod vagy a férfiakkal?

– Ne vegye sértésnek, de nem ismer engem, és én sem önt. A nevelőintézetek hemzsegnek a jó gyerekektől, talán jobban tenné, ha inkább ott keresgélne.

– Na és ha én mégis téged szeretnélek?

– Akkor valami nagyon nincs rendben a fejében. Ez nem olyan, mint egy menhely, ahonnan hazaviszi és meggyógyítja a sérült kutyát. Ha valaki idekerül, annak oka van. Félniük kellene ettől a helytől, nem gyerekeket örökbe fogadni innen.

– Ebben a világban senkinek nincs már rendben semmi a fejében. Egészen biztos vagyok benne, hogy nem akarsz itt lakni egy nappal sem tovább. Tegyél úgy, mintha az uno katestvéred lennék, az egyetlen élő rokonod, és hirtelen megismertél.

– Na és ha azt mondom, hogy nem?

– Akkor tiszteletben tartom a döntésed, és elmegyek. Te pedig leélheted itt életed legszebb éveit.

Egy pillanatra elgondolkodtam.

Valóban ezek lennének életem legszebb évei? Az egész egy hosszú gyötrelemnek tűnt. De talán igaza volt.

Ha pedig közben balul üt ki a dolog, tőlük könnyebben megszököm, mint egy elmegyógyintézetből.

– Tehát hazudnom kell?

– Igen. Dr. Smith határozhat afelől, hogy meghatározott feltételek mellett hozzám költözhetsz-e. Ő pedig csak akkor fog így dönteni, ha megbízik bennünk. Komoly színjátékra lesz szükség a következő egy évben, ha rendbe akarjuk hozni a dolgokat, de nevezhetjük akár kegyes hazugságnak is. Ne aggódj, hamarosan mindent megértesz majd. Ígérem. És ha a végén úgy döntesz, hogy szeretnéd a saját utadat járni, nem lesz ellenvetésem. Nem foglak megakadályozni benne. Nem fogod megbánni, ha velem tartasz. Mit szólsz?

Furcsa volt az egész szituáció. Furcsa volt maga Seraphine is. Fogalmam sem volt, hogy mibe akar belerángatni, vagy hogy hová visz, mi fog történni velem. De egy dologban biztos voltam: Seraphine-ban máris jobban bíztam, mint a felügyeletemmel eddig megbízottak közül bárkiben. A nevelőintézetben nagyon sok gyerekkel éltem együtt. Egy nevelőre akár egy tucat gyerek is jutott. Egyértelmű volt, hogy nincs elég kapacitásuk folyton arra figyelni, hogy éppen ki miért sír. Ugyanez elmondható a nevelőszülőkről. Mármint a jobbakról… Márpedig nekem nem éppen ők jutottak. Az elmegyógyintézetben pedig örültek, ha a betegek nyugodtan és csendesen viselkedtek, miután megkapták a napi nyugtató adagjaikat.

Az elmúlt tizenhét év alatt nem találkoztam senkivel, aki hajlandó lett volna hazudni egy vadidegen kamasz kiszabadításáért.

Seraphine kinyújtott kezére pillantottam, és megszorítottam.

Itt az én nagy lehetőségem…

– Rendben.

Seraphine elképesztően ügyes volt. Egy óra alatt az ujja köré csavart mindenkit, még az ápolónőmet is. Mindent kihúzott belőle: hogy mik voltak a szokásaim, mi miatt kerültem ide, mi a diagnózis, milyen gyógyszereket írt fel az orvos, mit csináltam. Az egész egyszerre volt elképesztő és nevetséges. Elképesztően ügyesen csinálta, mégis nevetségesnek éreztem, hogy ott ültem végig a háttérben, és mindent hallottam. Mint egy gyerek.

Miután mindenkit körbeudvarolt – még dr. Smith sem tudott ellenállni neki, pedig nála szigorúbb emberrel talán még soha nem találkoztam –, a kórtermembe mentünk, egyszerűen képtelen voltam szobának nevezni, és összepakoltuk a holmim. Nem tartott sokáig. Igazából sem a másik intézetben, sem ebben nem volt semmi, ami az enyém lett volna. Így tehát felkaptam a pulóverem, és Seraphine felé fordultam, jelezve, hogy készen állok az indulásra.

Félnem kellett volna. Tartanom attól, hogy egy idegen ember egy idegen helyre visz. Fogalmam sem volt, hogy mit akar tőlem, miért voltam ilyen fontos, hogy miattam hazudik az intézet összes dolgozójának, köztük a vezetőnek. Biztos voltam benne, hogy valami komoly dolog áll a háttérben, de valószínűleg a bogyók miatt egy csepp félelem sem volt bennem. Csupán a szokásos kábultság.

Nem túloztuk el a búcsúzkodást. Ahogy az udvar felé haladtunk lefelé a lépcsőn, még hátra sem néztem. Gyűlöltem ezt a helyet, úgy gondoltam, hogy bárhol jobb lehet, mint itt. Noha azt is tudtam, hogy ezt a kijelentést még meg fogom bánni.

Elhaladtunk a sárgálló fűzfák és fehér padok mellett, majd elértük a kaput. Ó, hányszor akartam kilépni azon a kapun! Hányszor ültem a padokon arra várva, hogy valaki megszöktessen. Valahol a gyógyszerködön túl némi elégedettséget és örömöt éreztem, amikor végre kint álltunk a járdán.

Seraphine sebesen haladt annak ellenére, hogy tűsarkút viselt. Elkeserítő látvány lehettem mellette a sápadt arcommal, unalmas, egyszerű sportruháimmal, amelyek két mérettel nagyobbak voltak. Vagy én fogytam ki őket. Nem emlékszem.

Két saroknyit haladtunk, amikor Seraphine egy méregdrága, vörös autó mellé lépett, és kinyitotta nekem az anyósülés felőli ajtót. Bátorítóan rám mosolygott, én pedig automatikusan beültem. Egy perccel később már a sebességkorlátokkal mit sem törődve haladtunk New York belvárosában. Szokatlan módon nem volt nagy a forgalom, sem az utakon, sem a járdán. A járókelőket figyelve azon tűnődtem, hogy talán prostitúcióval foglalkozik, és a leendő munkaterületemre visz.

Mintha csak a gondolataimban olvasott volna, hirtelen rám pillantott, majd félreállt az úton.

– Ide most bemegyünk kicsit – mosolyodott el, és mire megkérdezhettem volna, hogy mire gondol, már kinyitotta nekem ajtót.

Kimásztam az autóból, és az épületet néztem. Egy pillanatra megfogta a kezem, hogy kisegítsen, aztán olyan gyorsan engedte el, mintha megégettem volna. Ezt még a gyógyszerködön át is érzékeltem.

Egy ruhabolt előtt álltunk. Egy nagyon drága ruhabolt előtt. Felismertem, hogy New York legdrágább negyedében voltunk.

– Mi történik? – kérdeztem.

– Aggodalomra semmi ok. Veszünk neked néhány ruhát. Ott, ahol lakni fogsz, van már pár ruha, de az kevés. Nem tudtam, hogy mit szeretsz, ezért jobb, ha választasz te is párat magadnak. Egy hölgynek nem lehet elég nagy a ruhatára – magyarázta, miközben karon fogott, és felszegett állal beléptünk.

Utóbbi megjegyzése azokra a mondatokra hasonlított, amiket a régi kosztümös filmekben szokás mondani.

Az összes eladó felkapta a fejét, és minden tekintet felváltva szegeződött rá, majd rám. Valószínűleg először őt csodálták, majd nem értették, hogy egy ilyen gyönyörű nő mellett mit keres egy ilyen kis korcs, mint én.

Korábban sokszor nézelődtem ezen a helyen. Mármint természetesen az utcáról, amíg egy nagyobb kerülővel sétáltam az iskolából a nevelőintézetbe. Mindig elképzeltem, hogy egyszer olyan munkám és olyan életem lesz, hogy megengedhetem magamnak legalább időnként, hogy egy ilyen üzletbe betérhessek.

Ehhez képest most ott álltam a kellős közepén, és bárhol máshol szívesebben lettem volna. Nagyon kínosan éreztem magam. Egyenesen fojtogató volt.

Ugyanebben a pillanatban egy nagyon elegáns, fehér kosztümös nő odalépett hozzánk, és úgy beszélt Seraphine-hoz, mintha ott sem lettem volna.

– Üdvözöllek, Seraphine. Miben lehetek a szolgálatodra?

– Shelly! – szólította meg. – Ma magammal hoztam ezt a tüneményt. Ő Alice. Szeretnénk néhány… ennél vidámabb öltözetet neki. Bármit, amit szimpatikusnak talál.

Shelly végigmért, majd elfintorodott. Felfordult a gyomrom. Nem Shelly arckifejezése bántott, hanem Seraphine véleménye a viselt ruháimról. Persze igaza volt, de attól még fájt. Főleg ebben a társaságban.

– Menjünk inkább – javasoltam, mire Seraphine rám nézett. Egy pillanatig engem figyelt, majd Shelly felé fordult.

– Magunkra hagynál egy pillanatra?

– Hogyne – bólintott, majd odébb sompolygott.

– Ha jósolnom kellene, azt mondanám, hogy Dr. Smith még a héten tiszteletét teszi nálunk, hogy megbizonyosodjon róla, hogy ilyen fiatalon, különösen nőként nem vagyok sem elég érett, sem elég felelősségteljes ahhoz, hogy egy nálam alig tíz évvel fiatalabb lányt csak úgy a gyámságomba vegyek. Valószínűleg a képembe akarja majd mindezt vágni, mégpedig olyan stílusban, mintha azzal, hogy minderre rávilágít, ő tenne nekem szívességet. Úgyhogy mi most keresztül húzzuk a számítását, és megmutatjuk, hogy nincs igaza.

– Azzal, hogy nagyon drága ruhákat veszünk? Nekem nincs…

– De nekem van – kacsintott. – És igen, ezzel. Nagyon örülnék, ha választanál magadnak néhány dolgot. Egy hölgy nem viselhet folyton melegítőt – magyarázta, majd a ruhák felé indult.

Már megint ezek a hölgyes megjegyzések. Ha tudná, hogy mennyire nem vagyok hölgy… Sokkal jobban illik rám a csitri kifejezés.

Kiválasztott néhányat, miközben csendben kullogtam mögötte. Az egész helyzet olyan furcsa volt. Reggel még gyógyszerekkel ébredtem a szürke, dohos szobában, most pedig New York egyik legdrágább boltjában a padlót bámultam.

Csak hogy minél gyorsabban szabadulhassak, rábólintottam pár farmerre, lazább ingre és pulóverre, és a próbafülkébe mentem. Ott legalább kicsit magamra maradhattam. Beléptem az utolsó fülkébe, és a tükör felé fordultam.

Nem voltam izgalmas jelenség. A hajam nagyon furcsa szőke, szinte fehér. Mindig mindenki azon gúnyolódott. Azt mondták, hogy fehér haj nem létezik, biztos szándékosan csináltam, hogy mindenki felfigyeljen rám. A bőröm sápadt, a szemem karikás, és a fülke nem túl előnyös megvilágításában, azokban a bő ruhákban tényleg úgy néztem ki, mint egy elmebeteg.

Elfordultam.

Éreztem, hogy itt az ideje az újabb adag gyógyszernek, legalábbis az intézetben ilyen tájban hozták.

– Jók lesznek? – kérdezte Seraphine a fülke túloldaláról.

Fel sem próbáltam a ruhákat, a tükörnek hátat fordítva vártam pár percet, majd kiléptem a függöny mögül.

– Igen, de nem szeretném…

– Én szeretném – mosolygott.

A kasszához léptünk, kifizetett mindent, majd visszaültünk a kocsijába.

– Most már van holmid – mosolygott rám.

3.

Alice

Több kirándulást nem tervezett – szerencsére, a következő állomás elmondása szerint az új otthonom volt. Amikor a kocsival megállt néhány percnyi utazás után, és kiszállt az autóból, már biztos voltam benne, hogy ez az egész valamiféle vicc. Csak még nem értettem a poént.

American Museum of Natural History.

A hatalmas, barnás homokkőből készült épület pontosan a Central Park mellett állt, számtalanszor voltam már itt a különböző iskolai csoportokkal történelemóra keretében. Az egyik nevelőszülőhöz éppen ezen az útvonalon jártam busszal. Tudtam, hogy hol vagyunk, és mivel régen imádtam a történelmet, lehetséges, hogy sok újat sem tudott volna mutatni. Szóval nem értettem, hogy miért haladunk felfelé a hófehér kőlépcsőkön, és lépünk be a forgóajtón.

Ám Seraphine elhaladt a körpult mellett, ragyogó mosolyt villantva a recepciós lány felé. A lány bólintott, mi pedig jobbra mentünk a Róma kiállítás felé. Azt hittem, hogy ott akar nekem mutatni valamit, hiszen éppen ezzel kapcsolatos volt a… látomásom. Vagy… történt az, ami történt. Már nem is tudtam megmondani, pontosan mi