Írta: Sara Cate

A mű eredeti címe: Praise

Fordító: Kováts Viktória

Szerkesztő: Szalai Eszter

Nyelvi korrektorok: Gyergyai-Szabó Mariann, Valuska Sára

Műszaki szerkesztő: Oltványi Dorottya

© Sara Cate

© Kováts Viktória

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Stephanie Gafron/Sourcebooks

Borítókép: lucydphoto/Getty Images

ISSN 2676-9875

ISBN 978 963 690 171 4 (epub), kiadói kód: MX-3022e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu; web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Minden jó kislánynak

Előszó

Hét évvel ezelőtt

Emerson

– SZÓVAL BELEMARKOLTAM A HAJÁBA, ÉS mindketten a pillanat hevében voltunk, amikor a szemébe néztem, és azt mondtam: „szopd le a farkam, mint egy jó kislány!” Aztán már csak arra emlékszem, hogy felemelte az öklét és behúzott egyet.

– Baszki! – káromkodik Garrett egy grimasz kíséretében.

– Jó ég! – kiáltja Hunter.

Az asztal túloldalán ülő Maggie, aki csapatunk egyetlen női tagja, elszörnyedve néz.

Megrezzenek, miközben a szemgödröm körül növekvő fájdalmas, lila zúzódásra bökök.

– Kétlem, hogy bejött neki – teszi hozzá Maggie egy kuncogás kíséretében, aztán belekortyol a fehérborába.

– Gondolod? – fakadok ki, majd megragadom a sörömet, és a hideg poharat az arcomhoz nyomom, hogy csillapítsam a szemgolyóm körül lüktető fájdalmat. A szememnek csak feleannyira fáj, mint a büszkeségemnek. A sérüléseim közül a megaláztatás a legrosszabb, amit azért érzek, mert az első igazi monoklimat egy csinos kis barnától kaptam, akivel hetek óta flörtöltem, és akibe alig vártam, hogy belerakhassam a farkam.

– Úgy értem… azt hittem, jól kijövünk. Elég perverznek tűnt, és úgy éreztem, neki is tetszik a dolog, de nyilván tévedtem. Nem jön be neki egy kis szexi alárendelősdi.

Az asztal egy pillanatra elcsendesedik. Három munkatársam és én tradíciót csináltunk a csütörtök esti iszogatásból ebben a bárban. Mindannyian utáljuk azt a szórakoztatóipari céget, amelynek dolgozunk. Amikor ide kerültünk, még az ipar iránti szeretet hajtott minket. Most hetente összeülünk inni, hogy panaszkodjunk és megbeszéljük, hogyan csinálnánk másképp a cég vezetését, és mennyivel jobbak lennénk szabadúszóként. De ez mind csak duma. Egyikünk sem áll készen arra, hogy elhagyja a biztos állását és valami újba kezdjen.

És a kelleténél többször beszélünk a szexről. Mindannyian feltárjuk legmocskosabb hálószobai titkainkat, pont úgy, ahogy az öreg veteránok megosztják egymással a háborús történeteiket. Még Maggie is, aki a leginkább visszafogott közöttünk. Huntert és Isabelt leszámítva, akik már nagyon régóta együtt vannak, mindannyian szinglik vagyunk, és ezen nem is szeretnénk változtatni. A szórakoztatóipari munka egyik előnye az, hogy éjszaka dolgozunk bulikon és részeg mulatozások közben, így elég rendszeresen ágyba viszünk valakit, ami bőséges beszédtémával szolgál ahhoz, hogy ne kelljen az együtt töltött idő alatt végig a cégről rinyálni.

– Baszki, haver… – vágja rá Garrett egy töprengő tekintet kíséretében. – Nem igaz, hogy nem lehet valahogy az embereket az alapján összehozni, hogy milyen perverz dolgokat szeretnek csinálni az ágyban.

Mindenki nevetésben tör ki. Garrett mindig ezt csinálja. Állandóan poénkodik, és elvárja, hogy a hasadat fogd a nevetéstől minden mondata után. Már megszoktuk.

– Kurvára nem viccelek. Milyen jó lenne, ha valaki olyannal tudnál találkozni, aki ugyanolyan ferde hajlamú, mint te! Nem kellene bujkálnod vagy rosszul érezned magad a kis perverzióid miatt, amiktől nedves lesz a bugyid.

– Tiszta őrült vagy, Garrett – válaszolja Hunter, de mire leteszem az üres poharamat az asztalra, már szöget üt a gondolat a fejembe. A randiappok miért nem fétisek alapján párosítják össze az embereket? Vagy ami még jobb… mi lenne, ha fizetni tudnál valakinek, hogy teljesítse a vágyaidat?

És ehhez lehetne egy biztonságos helyszín is.

Aztán ráeszmélek, hogy egy ilyen csapat, ennyi tapasztalattal a szórakoztatóiparban, rendelkezhet a megfelelő képességekkel ahhoz, hogy egy ilyet meg tudjon valósítani. Bárcsak elég tökösek lennénk egy ilyen lépéshez! Kezdhetnénk egy társkereső szolgáltatással, ami több, mint egy szexpartnerkereső – annál valami sokkal komolyabb, ahol az embereknek nem kell szégyenkezniük azok miatt a dolgok miatt, amelyekben örömüket lelik. Innen csak tovább tudna növekedni az egész. Applikációból egész szolgáltatássá… aztán egy nap akár egy klubot is tudnánk alapítani.

– Nem vagyok őrült – vitatkozik Garrett. – Közülünk kinek nincs valamilyen mocskos kis fantáziája, amit mindig ki akart próbálni, de félt kérni? Persze, tudom, Emerson nem aggódik emiatt.

Újra nevetni kezdenek, Hunter pedig oldalba vág, de nem reagálok, mert még mindig ezen az ötleten gondolkozom.

– Ne már! Komolyan beszélek – mondja Garrett. – Minden szar közül, amit valaha csináltatok, mi az, amiről azt kívánjátok, bárcsak újra megkaphatnátok? Biztos, hogy van valami ilyesmi. Halljuk!

– Először te! – vágja rá Maggie egy önelégült vigyor kíséretében. Egyetlen nőként, aki ráadásul elég visszafogott is, Maggie tökéletesítette annak a művészetét, hogy a beszélgetéseket visszafordítsa ránk, így terelve el a figyelmet önmagáról.

– Legyen! – mondja.

Nem figyelek rájuk, amíg megosztják egymással a legtitkosabb, legsötétebb szexuális fantáziáikat, mert ahogy Garrett is megjósolta, mindenkinek van valami ilyen. És ezek még csak nem is olyan furák.

Elgondolkodom… ha ennél az asztalnál mindenkinek van fétise, amiről egyébként fél beszélni… akkor például ebben a bárban mindenki másnak is van ilyenje? A városban mindenkinek? Az országban? Az egész világon?

– Oké, Emerson – mondja Hunter, miközben vállon bök. – Te jössz.

– Ó, ez könnyű – vág közbe Garrett. – Nem hallottad a sztoriját? Emerson szereti megalázni a nőket, hogy aztán jól orrba vágják érte.

A tömeg nevetésben tör ki, és én is csatlakozom, de nem válaszolok. Mosolyogva kortyolok egyet a poharamból, de nem veszek részt többet a beszélgetésben. Lehet, hogy azt hiszik, a megalázás az én stílusom, de egyáltalán nem erről van szó.

__________

A következő reggel kapunk egy hívást, amelyben közlik velünk, hogy tönkrement a cég, amelynek dolgozunk. Csődöt jelentenek, és mindenki munka nélkül fog maradni, de még mielőtt nekiállnánk munkanélküli-segélyt igényelni, kialakul a fejünkben egy üzleti terv. Én vezetem a céget. Garrett foglalkozik az ügyfelekkel. Hunter a fejlesztőkkel dolgozik. Maggie pedig irányít minket. Ez nem lesz nehéz.

Így születik meg az Érzéki Játékosok Klubja.

1. szabály: Soha ne tűrj meg egy seggfej pasit – dobd a lúzert!

Charlie

– MI A FASZ BAJOD VAN, CHARLIE? – csattan fel Beau, amikor meglát begurulni lehúzott ablakokkal. Fogcsikorgatva kiszállok a kocsiból, és bevágom magam mögött az ajtót. Visszapillantok a kishúgomra, aki az utasülésből néz rám, és lenyelem a szégyent, amit afelett érzek, hogy hallania kell, ahogy a hülye expasim letol az új háza előtt a gyepen álldogálva. Meg sem kérdezem, ezúttal mit tettem, mert amikor róla van szó, valahogy mindig, minden az én hibám.

– Baszódj meg, Beau… – motyogom összeszorított fogaimon át. – Csak add ide a foglaló rám eső részét, hogy elhúzhassak innen végre!

Megáll a pickupja és a bejárati ajtó között félúton, egy költöztetődobozzal a kezében.

– Bár visszaadhatnám… de nem voltál ott az utolsó tárgyaláson a tulajjal, úgyhogy apámnak küldték el a pénzt. Tőle kell elkérned.

– Az apádtól? Mi van? Miért?

Beau beviszi az „X-Box biszbaszok” feliratú dobozt a házba, és ledobja a padlóra a tévéje mellé, mielőtt visszatérne a kocsihoz. Egy új lakást bérel a legjobb haverjával, mégis úgy tűnik, továbbra is haragszik rám, amiért szakítottam vele. Beau és én tizenöt hónapig voltunk együtt, amiből hat hónapig közösen béreltünk egy lepukkant lakást, ahol gyorsan megtanultuk, hogy valójában utáljuk egymást. Kiderült, hogy kötöttségek nélkül prímán tudunk randizgatni és szexelni, de egy érett, közös lakásban élős kapcsolat már meghaladja a képességeinket.

Csupán három hónapjába telt, hogy megcsaljon – vagyishogy rajtakapjam, teszem hozzá.

– Igen, Charlie, az apámtól. Ő szerepelt kezesként a bérleti szerződésen, így amikor nem jöttél el felvenni a foglalódat, neki küldték el a pénzt.

– Bassza meg – motyogom. – Nos, sajnálom, hogy nem voltam ott, Beau, de dolgoztam. – Figyeltem rá, hogy megfelelően hangsúlyozzam ezt a szót, hiszen én voltam az, aki két melóhelyen is dolgozott, míg ő egy hónapnál tovább egy állást sem volt képes megtartani.

– Az, hogy corn dogot készítesz a görkoripályánál, aligha tesz téged felelősségteljes felnőtté ebben a kapcsolatban.

– Én legalább ki tudtam fizetni a számlákat.

– Ne menjünk bele megint! – ordítja, miközben lecsapja a kocsi csomagtartóját. Beau-nak nincsenek dühkezelési problémái. Egyszerűen csak egy seggfej.

– Te kezdted.

Odapillantok Sophie-ra, aki az autóból követi az eseményeket. Száját összeszorítva, szemöldökét összevonva ül. A pillantása egyértelműen elárulja, hogy a köztem és az exem közt zajló beszélgetés minden pillanatát gyűlöli.

Igazat kell adnom neki. A tizennégy éves húgom már a legelejétől szidta Beau-t. Persze akkoriban még a felhők között jártam, teljesen elvakított a szerelem. Ő – alig tizennégy évesen – immunis volt a száznyolcvan centis, izmos, ragyogó kék szemű fickóra, akinek az arcát aranybarna, göndör fürtök vették körül.

– Szóval most mit kellene tennem? – kérdezem, amikor Beau rám se hederítve folytatja a pakolást.

– Hát, ha vissza akarod kapni a pénzedet, gondolom, el kéne kérned apámtól.

– Te nem tudod elkérni nekem?

Valami hülye oknál fogva úgy érzem, én vagyok az idegesítő kettőnk közül. Beau mindig ilyen volt. Megvoltak a módszerei, hogy értéktelennek érezzem magam, és szomjazzam a figyelmét, olyannyira, hogy többet törődtem azzal, hogy neki jó legyen, mint a saját boldogságommal – amivel igen fájdalmasan kellett szembesülnöm, amikor szakítottunk. Néha tényleg nem látjuk a fától az erdőt, ahogy mondani szokták.

– Tudod, hogy már nem beszélek azzal a seggfejjel.

– Szóval a te foglalódat se fogod visszakérni?

– Nem ér annyit – csattan fel.

Követem a házba.

– Nem engedhetem meg magamnak, hogy elveszítsem azt a pénzt, Beau.

Egy hosszú, irritált sóhajt kieresztve felém fordul, és a szemét forgatja.

– Jó. Itt van. – Előveszi a telefonját a hátsó zsebéből, és összeráncolt homlokkal írni kezd valamit. Egy pillanattal később rezeg a telefonom a táskámban. – Az a címe. Intézd el vele!

Aztán egyszerűen csak elsétál, én pedig az állammal a padlón tétovázom.

– Most komolyan? Ennyi?

– Ha tényleg akarnád a pénzt, tegnap találkoznod kellett volna a tulajjal.

– Egy seggfej vagy – motyogom, mielőtt megfordulok, és hagyom, hogy bepakolja a szarjait az új lakásába. Mindent megteszek, hogy ne tűnjek olyan feldúltnak, mint amennyire valójában vagyok, miközben sétálok a feljárón az autóm felé, ahol a húgom vár rám az AirPodjával a fülében. De ahogy bemászom az ülésre és bezárom az ajtót, érzem magamon együttérző tekintetét. Ráborulok a kormányra, és próbálok megküzdeni a kitörni készülő sírással.

– Beau egy faszkalap – mondja halkan, én pedig elnevetem magam. Ez olyan nagytesós dolog, hogy hagyom káromkodni, amikor velem van. Anyám teljesen kiakad, amikor hall minket csúnyán beszélni, ezért Sophie-nak megengedem, hogy csinálja, amikor kettesben vagyunk. És ebben az esetben nem is vitatkozhatok vele.

– Tudom.

– De legalább végre otthagytad.

– Ja. Azért kár, hogy a pénzt még mindig nem kaptam vissza. – A táskámban kotorászva megtalálom a telefont, és megnyitom a Beau-tól kapott üzenetet.

– Miért nem?

– Mert egy idióta vagyok, és elszúrtam. Szóval most mehetek az apjához a pénzért, és lefogadom, hogy az a seggfej sem esett messze a seggfejfától.

– Akkor menjünk, szerezzük vissza! – válaszolja, és kicsit túl izgatottnak is tűnik attól, hogy megyünk egy kis pénzért egy idegenhez.

– Azt sem tudom, hol lakik a fickó. Nem viszlek el valami gettóba. – Ahogy rákattintok az üzenetben található címre, megnyílik a térképappom, és megjelöl egy, közvetlenül az óceán partján fekvő utcát. – Ez nem lehet.

– Mi van? – kérdezi, közelebb hajolva hozzám.

– Azt írja, hogy a háza az Oceanview városrészben van.

– Menjünk mááááár!

Megint nevetni kezdek, és összekócolom rövid, kifakult kék haját. Még mindig növeszti, mióta múlt nyáron nullással lekapta, szóval most épp csak a füle alá ér.

– Ügyes próbálkozás, te kis törpe, de neked zongoraórád van, és Mrs. Wilcox leszedi a fejem, ha megint elkésel.

Sophie a szemét forgatja és drámaian lebiggyeszti az ajkát, miközben kigurulunk Beau feljárójáról, és elindulunk a helyi középiskola felé, ahol Sophie zongorázni tanul. Egész úton a Beau és énköztem lezajlott veszekedés jár a fejemben, a durva hangnem teljesen beleette magát az agyamba. És összeszorul a gyomrom, ha arra gondolok, hogy most az apjával is balhéznom kell egy sort.

Beau szinte alig beszélt a családjáról, amíg együtt voltunk, és amikor róluk kérdeztem, egyszerűen témát váltott, mintha szégyellte volna őket előttem. Pont elég nehéz volt rávenni az apját, hogy kezesként írja alá a bérleti szerződést, és nem sokkal utána össze is balhéztak, onnantól pedig Beau nem volt hajlandó szóba állni vele. Eleinte az apáink iránt érzett megvetés kötött össze minket. És ha Beau apja egy kicsit is hasonlít az enyémre, az egész beszélgetés egy kurva nagy istencsapásának ígérkezik.

2. szabály: Nincs duzzogás.

Emerson

MIÉRT NÉZ ÍGY RÁM? EZ a fekete hajú, frufrus, csodás idomokkal megáldott Bettie Page-hasonmás az asztalom mellett térdel a padlón, és… duzzog. Rubinvörös ajkait összeszorítja, és csak bámul rám, miközben a kávémat iszom. Csupa olyasmit csinál, amit nem szabadna.

Figyelemért könyörög, ezt még értem, hiszen pontosan a figyelmem az, ami idevonzotta őt. Szó szerint azért fizetek neki, hogy kiérdemeljen egy kis vállon veregetést vagy egy kis megerősítést – és a lényeges szó itt a „kiérdemelni”. Eddig viszont ez a csaj mást sem csinált, csak megalázott engem ezzel a kibaszott színjátékkal, és nagyjából két másodpercre vagyok attól, hogy kivágjam innen. Szó szerint.

Ha a figyelmem akarod, azt ki kell érdemelned. Viselkedj. Tedd, amit mondok. Vagy maradj csendben. És itt nem arról van szó, hogy egy faszfej vagyok, ez egyszerűen csak egy jelenet, amit eljátszunk, de ez a csaj nem tartja be a szabályokat. Pontosan tudta, mire vállalkozik, amikor elvállalta ezt a pozíciót.

– A padlót nézd! – parancsolom anélkül, hogy ránéznék.

Elégedetlennek hangzó nyüszítés hagyja el összeszorított ajkait, mielőtt visszafordítja tekintetét a padlóra. Nagyon remélem, hogy nem akar lázadozni, mert az egyáltalán nem az én stílusom, és ezt egyértelműen közöltem a jelentkezési folyamat során is.

A műszakjának következő három órája kibírhatatlan, de úriember vagyok, úgyhogy hagyom, hogy maradjon. Behozza az ebédemet, a combomon pihenteti pazar melleit, amikor felrakom az asztalra a lábam egy unalmas konferenciahívás közben, és még egy simogatást is kiérdemel, mert képes teljesen csendben maradni, miközben megírok egy e-mailt.

Viszont egyre inkább nyugtalanná válik, látszik rajta. A szemem sarkából észreveszem, hogy megint duzzogni kezd, és amikor ránézek, csak a szemét forgatja. Ennyi. Odanyúlok, elkapom az állát, és magam felé fordítom a fejét. A szemei elkerekednek – nagyon feszült lesz.

– Csak nem forgatod a szemed? – sziszegem összeszorított fogaimon át.

– Nem, uram – mormolja, és a hangja rezgésében csipet izgalmat érzek. Micsoda egy ribi!

Ha stílusom lenne a büntetés, mostanra már rég kiérdemelte volna, de még én is tudom, hogy ezt akarja elérni. Szóval ahelyett, hogy a térdemre fektetném, vagy megmondanám neki, hogy szopjon le ezért a bődületes tiszteletlenségért, csak ennyit szólok:

– Állj fel, szedd össze a holmidat! Viszontlátásra!

– De…

– Viszontlátásra, Rita!

Elfordulok tőle, és őt teljesen figyelmen kívül hagyva a számítógépemre koncentrálok.

Egy horkantás kíséretében odavágtat a cipőjéhez, belebújik, megragadja a kabátját, majd becsapja maga mögött az ajtót. Ahogy elment, hívom Garrettet.

– Kitalálhatom? Nem tetszett – mondja köszönésképpen.

– Végig duzzogott. A férfiaknak tényleg bejön, ha egy nő állandóan duzzog?

Garrett elneveti magát a vonal másik végén.

– Nekünk nem az jön be, ami a legtöbb férfinak, emlékszel? Persze ettől jóval nehezebb a munkám, de én csak próbálom megtalálni a tökéletes lányt neked, Emerson.

– Kérj elnézést Ritától a nevemben, és soha többé ne küldd ide!

– Úgy lesz.

Egy pillanatra csendben maradunk, miközben átfutom Maggie e-mailjeit a fejlesztők új alkalmazásfrissítéseiről.

– Tudod, ez azért nem igaz – mormogom, miközben végigpörgetem az üzeneteket. Fehér zajt hallok a háttérben, ami azt jelenti, hogy Garrett autóban ül.

– Mi nem igaz? – kérdezi egy másodperccel később.

– Amikor azt mondtad, mi nem azt szeretjük, amit a legtöbb férfi. Szerintem az ízlésünk nagyon is egybevág a többségével. Abban különbözünk, hogy mi nem félünk ezt gyakorolni.

– Nem félünk gyakorolni, egészséges módon.

– Pontosan.

– Holnap küldök egy új lányt – mondja egy kis szünet után.

– Ne fáradj vele!

Bosszúsan fújja ki a levegőt.

– Biztos vagy benne? Feszültnek tűnsz. Jövő héten van a klub megnyitója, le kell nyűgöznünk a befektetőket, a hatóságok pedig itt lihegnek a nyakunkban.

Ez igaz. Feszült vagyok. A Garrett által említett dolgokon kívül még az is ott van, hogy a fiam négy hónapja nem hajlandó felvenni nekem a telefont. De a gondolat, hogy még egy duzzogó szubbal kell találkoznom, jobban kicsapja a biztosítékot.

– Szerintem te magad sem tudod igazán, mit akarsz – mondja szórakozottan, én pedig a kihangosított telefonomra nézek.

– Azt hittem, tudom. Ezek a lányok dicséretre vágynak, de nem akarják kiérdemelni.

– A negatív figyelem is figyelem.

– És tudod, hogy nem szeretem a lázadókat.

– Tudom, Emerson. De muszáj valakinek megadnod az esélyt, hogy lenyűgözzön, mielőtt kitessékeled az ajtón. Hadd küldjek valaki mást holnap! Rengeteg lány van, aki mindenre hajlandó, amit csak kérsz.

– Talán a jövő héten. Hagyd függőben a jelentkezést!

– Úgy lesz.

Miután letettük a telefont, átnyálazom az asztalomon lévő levélhalmazt. Főként szemét, de van egy kézzel címzett boríték, amely felkelti a figyelmemet. Felnyitom, találok benne egy csekket. Kétezer dollárról szól, de a rajta lévő név nem ismerős. A közlemény azt írja, biztonsági foglaló a 623-as lakáshoz.

Beletelik pár pillanatba, amíg leesik, hogy ez Beau címe. Vagy legalábbis az volt. Fogalmam sem volt arról, hogy elköltözött, nemhogy a nekem címzett foglalóról. Nem úgy volt, hogy összeköltözik a barátnőjével?

Azzal, akinek be sem mutatott, annyira szégyellt engem, gondolok vissza rá mogorván.

Ez jó hír is lehet. Ha szüksége van a pénzre, el kell jönnie érte. Felkapom a telefonom, és gyorsan megírok egy üzenetet, de próbálok nem annyira kétségbeesettnek tűnni, mint amennyire vagyok.

A tulaj elküldte nekem a foglalódat. Itt lesz nálam. Gyere át bármikor, amikor szükséged van rá!

Persze semmi válasz. Az egész kijelző tele van kimenő üzenetekkel, amelyekre semmi reakció nem érkezett. Legalább az anyjától tudok annyit, hogy él és jól van, így tudok aludni éjszaka. Bár beszélne velem! Úgy tűnik, az egész hetem a csalódottságról fog szólni.

3. szabály: Mindig tedd, amit mondanak – különösen akkor, ha egy szexi, milliomos apuci térdre kényszerít!

Charlie

– EZ NEM LÉTEZIK.

A ház, amely előtt megálltam, egy háromszintes, spanyol stílusban épült villa, gondosan ápolt pálmafákkal, boltíves ablakokkal és macskaköves kocsifelhajtóval.

Esküszöm, irtó pipa leszek, ha kiderül, hogy titokban kőgazdag az exem. Szó szerint a kanapé párnái alól kapartunk ki aprópénzt, hogy Taco Bellt tudjunk venni vacsorára. Nincs az az isten, hogy az apja ebben a házban él.

Kimászom a kocsiból, érzem, mennyire kilógok a környezetből ezen az elit, óceánparti környéken. Lesöpröm bársonyszoknyámról a kutyaszőrt, majd felsétálok a gyönyörűen lekövezett lépcsőkön a bejárati ajtó felé. Szó szerint hallani innen az óceánt.

Ez nevetséges.

A csávó valószínűleg az én ezerdolláros csekkemmel törli éppen a seggét.

Megnyomom a csengőt, de körülbelül harminc másodpercig senki sem reagál rá. Általában megkönnyebbülnék, gondolva, hogy nincsenek otthon, és megkímélhetem magam egy kínos beszélgetéstől egy idegennel, de túl csóró vagyok a megkönnyebbüléshez. Kell a lóvé.

Megígértem Sophie-nak, hogy áprilisban elviszem az Anime Festre, és mindjárt itt a szülinapja is. És azt sem szeretném, ha örökké az anyám háza mögötti viskóban kellene élnem.

Szóval újra kopogok.

– Jövök! – szól egy kellemes hang, és magas sarkú cipő kopogását hallom a kőpadlón. Amikor kinyílik az ajtó, egy hullámos barna hajú, telt ajkú nő hatalmas kék szemébe bámulok.

– Helló… Mr. Granthez jöttem.

Lefagy, kikerekedik a szeme, tátott szájjal néz rám. Lepillant az órájára.

– Oh, rendben… nem tudtam, hogy ma fog jönni, de nem gond. Jöjjön csak be, jöjjön!

Nem tudta, hogy jövök? Nem mondtam senkinek, hogy jönni fogok. Talán Beau szólt a családjának, hogy talán beugrok majd a csekkért.

– Ön Mrs. Grant? – kérdezem. Beau legutóbb azt mondta, a szülei szétmentek, amikor ő még kisbaba volt, de gondolom, azóta újra megnősülhetett az apja.

Egy kacaj kíséretében megrázza a fejét.

– Te jó ég, dehogy! Én csak segítek ma neki. Nemsokára visszaér, nyugodtan várja meg az irodájában!

– Oké, köszönöm – motyogom, miközben átvezet a hatalmas belmagasságú, márványpadlós, irtó tágas nappalin a túloldalon lévő kétszárnyú ajtó felé. Ez egy nagyobb irodába vezet, amelynek kiugró ablakai az óceánra néznek. Egy pillanatra elakad a szavam, miközben rápillantok a nyílt vízre.

– Azta… – suttogom, az ajtóban toporogva.

– Nagyon cuki a ruhája – mondja a nő, végignézve fekete összeállításomon. Egy áttetsző, fekete, galléros, hosszú ujjú felsőt viselek, fekete bársony ceruzaszoknyát, harisnyát, a fekete Docs bakancsom pedig a hab a tortán.

– Köszi – válaszolom mosolyogva.

– Nagyon más, de azt hiszem, tetszeni fog neki.

– Hogy mi? – kérdezem, de megcsörren a telefonja, így elfordul tőlem. Míg olyan üzleti dolgokról beszél, amikre meg sem próbálok odafigyelni, körbekószálok a szobában, magamba szívva a stílusát. Valami nagyon gyanús, mióta megemlítette, hogy a fickónak be fog jönni az öltözékem. A nők így állnak hozzá ezen a környéken? Mintha számítana a ruháimról alkotott véleménye.

Bármennyire is bizarr volt ez a megjegyzés, az iroda legalább gyönyörű. Ahhoz képest, hogy mennyire rideg és steril érzetet kelt a ház többi része, az iroda padlóját egy pompás, skarlátvörös szőnyeg borítja, a hatalmas mahagóni dolgozóasztallal szemben két sötétszürke fotel áll. A kezemmel végigsimítom az anyagukat.

– Már jön is – löki oda a nő. – Már valószínűleg térdelnie kellene.

Feltételezem, hogy rosszul hallottam, ezért zavartan visszanézek rá, de a nő ekkorra már kisurrant a szobából, bezárva maga mögött a kétszárnyú ajtót.

Most komolyan azt mondta, hogy térdeljek le?

Nagyon fura ez a hely. Örülök, hogy nem hoztam magammal Sophie-t, még akkor is, ha a hely végül nem egy gettó. Közel sem. De már kezdem érteni, miért nem akarta Beau, hogy találkozzak az apjával. Csak vissza kell szereznem a pénzemet, és már itt se vagyok.

Megfordulok, hogy kilépjek az irodából, és megkérdezzem a nőt, mi folyik itt, de hirtelen megjelenik a férfi. Ott állnak az előcsarnokban, látom az ajtó üvegablakain át, és beszélgetnek, miközben a nő a kijárat felé tart. Nem tudom megfejteni, miről van szó, de túlságosan lenyűgöz a férfi, akihez beszél.

Beau apját még csak fotókon sem láttam soha, szóval fogalmam sem volt, mire számítsak, de erre biztosan nem. Magas, nagydarab, napcsókolta bőrrel. Sötét haja kifogástalan stílusban oldalra fésülve, halántékán őszes árnyalatokkal, elöl egy ősz tinccsel. Mély, tengerészkék, nagyon drágának kinéző öltönyt visel.

Csak a profilját látom, de ennyiből is meg tudom állapítani, hogy hibátlan öltönye és teste tökéletesen illik vonzó arcához. Erős szemöldöke, markáns állkapcsa, nyírt szakálla van. Csak bámulok rá, miközben felém fordul, arcom szó szerint felforrósodik a tekintetétől. Gyorsan elfordítom a fejem az óceán felé, miközben ő megindul az iroda irányába.

Amikor belép a szobába, olyan, mintha minden összemenne. Beleértve engem is. Miután bezárja maga mögött az ajtót, lehámozza magáról a zakóját, és a magas, tölgyből készült fogasra akasztja. A szám kiszárad, szemem végigtapogatja széles vállát és az ing anyagán át is tisztán kivehető hátizmait.

– Helló, Charlie vagyok – kezdem. Kezeimet összekulcsolom magam előtt, nem is értem, miért lettem hirtelen ennyire feszült. Nem szoktam beparázni senkitől.

– A térdedre ereszkedve kellene várnod. Soha ne fogadj állva, amikor belépek az ajtón! És nem beszélsz, amíg azt nem mondom. Amikor hozzám szólsz, uramnak hívsz, semmi másnak. Érthető? – A hangja mély és rideg, mintha egyenesen az óceán mélyéről szólna. Szavai a fülemben csengenek, próbálom értelmezni őket. Testem hirtelen pánikba esik, amikor rájövök, valami olyasmibe sétáltam bele, amibe nem kellett volna.

– Már elnézést? – dadogom. Egy pillanatra megfagy, végignéz rajtam, én pedig hirtelen érzem, ahogy forróság árasztja el a gerincem vonalát.

– Térdre! – utasít. Hirtelen mintha gyomorszájon vágtak volna. Rohannom és üvöltenem kellene, nem azon gondolkozni, térdre ereszkedjek-e előtte. Egy hímsoviniszta disznó lenne, aki azt hiszi, a nőknek meg kell hajolniuk előtte? És ha már csak a gondolattól is a plafonig szalad a vérnyomásom, miért érzem magam ennyire… beindulva?

– Miért? – kérdezem.

Úgy reagál, mintha legalábbis pofán vágtam volna.

– Nos, kell a pénzed, nem?

A rohadt életbe!

Nem, nem! Charlotte Marie Underwood, még csak eszedbe se jusson elgondolkozni ezen! Ez a manipulatív mocsok nem irányíthat téged, és nem kell a szőnyegre térdelned miatta! Ez a te pénzed, és szart sem kell csinálnod azért, hogy visszakapd.

Szemében lobogó tűzzel néz rám, mintha arra várna, hogy engedelmeskedjek. Az agyam minden racionális része azt üvölti, hogy küldjem el a picsába, dugja fel magának, aztán kapja is be… De jelenleg nem a racionális agyam irányítja a cselekedeteimet.

Hanem ő.

Érzem, hogy elgyengül a térdem, el sem hiszem, mi történik. Amikor a padlóra térdelek, arra számítok, hogy végtelen szégyenérzet tölt majd el. Dühöt akarok érezni. Ehelyett bámulok rá és várom, mivel fog most előállni ez a pszichopata.

Nem akarja, hogy… tudod… lefeküdjek vele csak azért, hogy visszakaphassam az ezer dolcsimat, ugye? Azért ott meghúzom a határt.

Azt hiszem.

Igen, igen, mindenképp meghúzom ott a határt.

– Sokkal jobb – mondja kedvesen, amitől furcsa nyugalom árad végig rajtam.

Aztán közelebb lép hozzám, és amikor már csak karnyújtásnyira van tőlem, megérzem parfümjének mámorító illatát. Felfelé bámulok erre a hegy méretű férfira, amikor kinyújtja a kezét, és végigsimítja az állkapcsomat, keze végül megállapodik az államon.

Hahó, ez nagyon nem helyes, üvölti bennem a vészcsengő. Ez kurvára nem helyes, de hogy a picsába meneküljek ki belőle ezen a ponton? Már itt térdelek.

– Ilyenkor általában azt akarnám, hogy lefelé nézz, de látni akarom az arcod – felfelé billenti az állam, és megvizsgálja az arcom.

Nem kapok levegőt. Nem tudok mozdulni. Nem tudok semmit tenni, mert védtelen prédává váltam. Ő az oroszlán, és én vagyok a szelíd gazella, akinek a torkát harapja éppen.

A vonásai hirtelen elsimulnak, megrándul a szája sarka.

– Csodás.

A szó cseppfolyós mézként csorog végig a gerincem vonalán.

Amikor elengedi az államat, elfordul tőlem, és az íróasztala másik oldalára sétál.

– Hol talált téged Garrett? – kérdezi.

– Garrett? – dadogom összezavarodva. Úgy érti, Beau?

– Megmondtam neki, hogy ne küldjön ma senkit, és neked nyilvánvalóan még van mit tanulnod, de…

Olyan volt, mintha valaki csettintett volna egyet az orrom előtt, és visszahozott volna a hipnózisból a valóságba.

– Várjunk, mi van? – vakkantok a szavába vágva.

Felkapja a fejét, és rám néz, nyilvánvalóan sértésnek vette, hogy volt pofám közbevágni.

– Ki az a Garrett? És miféle tanulásról beszél?

– Mi a neved? – kérdezi lassan.

– Charlotte Underwood. Azért vagyok itt, hogy felvegyem a csekkemet.

– Charlotte? Milyen csekket? – Megrándul a szeme sarka, amikor rájön, hogy valami nincs rendben, majd hirtelen minden magabiztosság és nyugalom leolvad az arcáról, zavart és bocsánatkérő lesz. – Atyaég, keljen fel!

Talpra pattanok.

Figyelem, ahogy a homlokát dörzsölgeti, töpreng, gondterheltnek tűnik.

– Maga Beau barátnője – morogja.

– Ex – javítom ki. Rám pillant egy csipetnyi meglepettséggel az arcán.

– Szakítottak?

Most komolyan ez a legfontosabb?

– Igen.

Sóhajt egyet, hátradől a székében, én pedig várom, hogy végre mondjon valamit.

– Csak a csekk felére van szükségem. Beau megadta nekem a címét, és azt mondta, hogy jöjjek el a pénzért.

Egy pillanatra megrezzen, majd újra a homlokát kezdi dörzsölgetni.

– Természetesen. Mennyire van szüksége?

Figyelem, ahogy az asztalfiókba nyúl, ahonnan elővesz egy csekkfüzetet és egy tollat.

– A foglaló kétezer volt, annak a fele az enyém.

Amikor újra rám pillant, és találkozik a tekintetünk, érzem, hogy megborzongok. Tekintélyt sugárzó a megjelenése, ezt talán tőle örökölte Beau, bár ő erősebbnek tetteti magát, mint amilyen valójában. Ez a csávó egyszerűen lehengerlő, ez tagadhatatlan.

Lefirkantja a csekket, kitépi a helyéről, majd odanyújtja nekem. Gyorsan odalépek és elveszem tőle. Azonnal el kellene futnom. Megkaptam, amiért jöttem, ez a kínos félreértés már a hátunk mögött van, és semmi okom nincs tovább maradni, mégis úgy érzem, a lábam földbe gyökerezett.

– Charlotte, bocsánatot kell kérnem. Attól tartok, valaki másnak hittem, amikor itt találtam az irodámban.

Nem néz rám, miközben beszél, csak kigombolja az ingujját, és elkezdi felhajtani a karján. Teljesen elvarázsol ez a mozdulatsor, és az is, ahogy a szűk, fehér ing mutat napbarnított bőrén.

Nyelek egy nagyot.

– Mit hitt, ki vagyok? – kérdezem, és bár tökéletesen tisztában vagyok vele, hogy semmi közöm hozzá, senki nem állíthatja, hogy nem vagyok makacs és vakmerő.

Újra rám emeli a tekintetét.

– Nem fontos.

– Valaki, aki magának dolgozik? Vagy valaki, akit… időnként alkalmaz?

Csak bámul rám, és összehúzza a szemét, amikor rájön, hogy mire célzok.

– Ahogy már mondtam, nem fontos, és értékelném, ha erről nem beszélne Beau-nak.

– Már nem vagyunk beszélő viszonyban, és nem is tervezek ezen változtatni.

Az állkapcsa megfeszül, miközben kiküszködi magából ezt a szót:

– Remek.

Sarkon fordulva az ajtó felé indulok, közben a kezemben lévő csekket olvasgatom, megalázottnak és dühösnek érzem magam. Amikor nyúlnék a kilincsért, Sophie arcát látom magam előtt. Eszembe jut, hogy mindjárt születésnapja van, és hogy mennyire drágák azok az Anime Fest jegyek, és ráadásul ő VIP-belépőre vágyik, mert találkozni akar a kedvenc illusztrátorával.

Szóval megállok.

Édes istenem, micsoda hülyeség, de meg kell próbálnom.

Megfordulok, hogy újra szembenézzek az emberrel, aki jobban megrémít, mint bárki, akivel valaha találkoztam. És amikor ránézek a férfira, aki a padlótól plafonig erő, óceánra néző ablakok előtt ülve betölti az óriási asztala mögött lévő hatalmas széket, már értem, miért hajlandó néhány nő bejönni ide, és letérdelni előtte. Lefogadom, nincs hozzászokva, hogy visszabeszéljenek, ellenszegüljenek neki, vagy elküldjék a fenébe.

De tartozik nekem. Kurvára térdre ereszkedtem miatta.

– Tudja… igazából lehet, hogy mégis fogok találkozni Beau-val – mondom óvatosan.

Rám szegezi a tekintetét, a szemöldökét kíváncsian megemelve.

– Remélem, nem fog véletlenül kicsúszni valami a számon a mai nappal kapcsolatban…

Bátor vagy, Charlie.

A kezem remeg, de nem engedhetem, hogy észrevegye a tétovázásomat, ezért összekulcsolom a hátam mögött. Magasra emelem a fejem, a vállam hátra vetem, és egyenesen a szemébe nézek.

Szó nélkül újra előveszi a csekkfüzetét. Tekintetéből egyből megállapítom, hogy nem valami boldog, de emlékeztetem magam, hogy engem ez nem érdekel. Nem érdekel, ha mérges rám, utál vagy dühítem.

Kivéve, ha mégis. Igenis érdekel, és utálom az arcára kiülő csalódott fintort, amint elkezdi írni a következő csekket. De szükségem van a pénzre, és most végre olyan helyzetben vagyok, ahol meg is szerezhetem.

Sophie-ért csinálod, emlékeztetem magam.

– Mi az az összeg, ami emlékeztetné, hogy ne felejtsen el csendben maradni? – kérdezi morogva.

Összeharapom az ajkam. Basszus, fogalmam sincs. Szóval az Anime Fest VIP-belépőinek árát fogom mondani.

– Kettő ötven.

Meglepve pillant fel rám. Túl sok? Túl kevés?

– Kettőszázötven?

Bólintok. Egy pillanatra elmerül a gondolataiban, majd kitölti a csekket. Ismét letépi, majd felém nyújtja.

Gyorsan átvágok a szobán, közben észreveszem, hogyan fürkészi végig a testemet, miközben sietve felé tartok. Elkapom a tekintetét, de a csekket nem engedi ki a kezéből. Ehelyett úgy néz rám, mintha mondani akarna valamit. Várok, remélve, hogy nem akar leállni vitatkozni.

Végül elengedi a papírt.

– Köszönöm.

Bólint, én pedig megfordulok, és kirohanok az irodájából. Meg sem állok, míg el nem érem az autómat. Bedobom magam az ülésre, és kifújom a levegőt, amit eddig bent tartottam.

Lenézek a kezemben lévő csekkekre. Az első ezer dollárról szól, a második ötezerről.

Mi a…

Ez valami tévedés? Újra és újra elolvasom a leírt számot, azon tépelődve, miről maradtam le. Egy pillanatra az is megfordul a fejemben, hogy visszamegyek a házba, és megmondom neki, mekkorát tévedett. Aztán észreveszem a csekken lévő közleményt. Egy telefonszám, utána három betű: ÉJK.

Ezek nem a nevének kezdőbetűi. De a közleményből ítélve azt gondolom, nem véletlenül ezt az összeget adta meg. Szóval nem megyek vissza. Tele van a fickó. Lehet, hogy ötezer dolcsi nekem a lakhatásomat és az Anime Fest jegyeket jelenti, de neki valószínűleg meg sem kottyan.

Izgalmamban visítok egyet, majd a csekkeket a mellettem lévő ülésre dobom, elfordítom a kulcsot, és hazasietek.

Megérte ötezer dollárért megalázni magam? Kurvára igen.

4. szabály: Az exed apjával töltött megalázó napra a taco és a Margarita a megoldás.

Charlie

SOPHIE A PLAFONIG UGRIK ÖRÖMÉBEN, amikor a pincérnő lerak elé egy akkora tányér sült fagyit, mint a feje. Eközben anyám egy akkora pohár Margaritán dolgozik, ami nagyobb, mint az ő feje.

A húgom odanyújt nekem egy kanalat, én pedig mosolyogva veszem el tőle. Nekiesünk a fagyinak, levegőért sem jövünk fel két kanál cukros, karamellás, vaníliás csoda között.

– Hűha, Charlie! Köszönöm, hogy elhoztál minket vacsorázni – mondja anyám egy spicces mosoly kíséretében. Jó őt nyugodtnak látni. A sok extra műszakkal, amiket bevállal a kórházban, tudom, mennyire feszült mostanában.

– Örömömre szolgál – motyogom teli szájjal.

– Fagyagyás! – rikácsol Sophie a homlokához kapva. Anyám és én nevetünk ezen a kifejezésen. Pici kora óta használja, mert sosem volt szívünk kijavítani, szóval az agyfagyást csak fagyagyásnak hívjuk.

Amikor ötezer dollárral gazdagabban értem haza, mint terveztem, azonnal szóltam nekik, hogy öltözzenek fel, elviszem őket vacsorázni. Mégiscsak taco-kedd van.

Nem mondtam el anyámnak, hogy jutottam hirtelen öt rugóhoz, de nem is számít. Amennyire ők tudják, a pluszpénz csak a foglalóm, és ennyi.

Miért adta meg a számát?

Miért akarnám felhívni?

És mi az az ÉJK?

Rágugliztam. Csomó választ kaptam, amelyek közül egyik sem segített a megoldásban. Viszont van egy szicíliai pizzázó nyolc mérföldre a házamtól, ami tök jó hír.

Elbambulok, miközben a számba lapátolom a fagyit, és az jár a fejemben, ahogyan megérintette az arcomat. Mennyire jóleső érzés volt, amikor azt mondta: „csodás”. Nem azt mondta, hogy szép vagyok, vagy jól nézek ki. Ez más volt. Ez olyan, mintha… elismerés lett volna.

Micsoda idétlen dolog emiatt jól érezni magam! Egy idegen dicsérete miatt. Még csak nem is idegen. Beau apja. A hideg is kiráz, amikor erre gondolok. Úgy értem, persze, jóképű férfi, de vagy… húsz évvel idősebb nálam. Szó szerint apám korabeli. Duplán kiakaszt az egész.

És mégis mi volt az, amit megdicsért? Az arcom. Micsoda áruló vagyok, hogy totál beindultam tőle abban a pillanatban, de ez természetes reakció, nem? Pedig radikális, tüntetésekre járó, ökölrázó feminista vagyok. Az utolsó dolog, amire az életemben szükségem van, az egy férfi elismerése.

Egyszerűen csak jólesett. Ez még nem jelent semmit.

És az a tény, hogy megnyugtató volt letérdelni előtte, szimplán csak a generációk óta megkövesedett nőgyűlölet elfogadása. Kösz, patriarchátus.

Miután kellően megrágtam a gondolatot, arra a következtetésre jutottam, hogy Beau apja prostituáltnak nézett. Nem tudok mást elképzelni. És úgy tűnik, a szubmisszív szexmunkásokat kedveli, amivel nincs is semmi gond – úgy értem, mindenkinek megvan a maga fétise, nem?

Akkor miért nem tudok másra gondolni? Miért van az, hogy az agyam szerint valamiért ragaszkodnom kell ehhez az élményhez? És miért hagyta meg nekem a telefonszámát?

– Arra, hogy végre szakítottál Beau-val! – kiáltja el magát a kishúgom, felemelve az utolsó kanál jégkrémet, mintha koccintani készülne.

– Sophie! – oltja le anyám.

– Nem baj – válaszolom. Aztán hozzákoccintom a kanalamat az övéhez. – Nem volt jó nekem mellette. Inkább legyek egyedül, mint valaki olyannal, aki nem jó hozzám.

Az asztal elnémul, apám emléke súlyos ködként száll alá. Körülbelül másfél évvel ezelőtt lépett le, mert képtelen volt túllépni a saját ostobaságán. Nem tetszett neki, ahogyan a húgom éli az életét, és a saját hülyesége a családjába került. De jobb nekünk nélküle, amire mindig emlékeztetem is Sophie-t.

Amikor a szeretet mérgezővé válik, megszűnik szeretetnek lenni.

Mégis Beau-val maradtam, sokkal tovább, mint kellett volna. Miután kiderült, hogy megcsalt, még három hónapig tűrtem, hagytam, hogy lekezelően beszéljen velem, hogy miatta szarul érezzem magam a bőrömben, és mindent megkérdőjelezzek önmagammal kapcsolatban.

Szóval igazán nem hibáztathatom a testvéremet, amiért kanalat akart emelni a szakításom örömére.

– Jobbat érdemelsz, Charlie.

– Tudom – válaszolom, a tányéron maradt karamell- és csokiöntetet bámulva.

– Szerintem azért jártál egy seggfejjel, mert azt hiszed, seggfejt érdemelsz.

Ránézek, szemöldökömet összeráncolom meglepettségemben.

– Haver, csak tizennégy vagy! Hogy lehetsz ennyire bölcs?

– Okos könyveket olvasok – válaszolja nevetve.

– Ó, akkor lehet, hogy meg kellene mutatnom anyának az e-book olvasódat! Nézzük meg, szerinte mennyire okos a Szex a vérfarkassal!

– Mi van? – kérdezi anyánk, egy pillanatra elszakítva spicces figyelmét a margaritás pohár alján lévő jégtől.

– Te nyavalyás! – kiáltja Sophie, felém dobva a szalvétáját. Arcocskája kipirult zavarában, én pedig nem tudok nem nevetni rajta.

__________

Kis kerti viskómban fekve aznap éjjel csak arra tudok gondolni, ami történt. Mielőtt beváltottam a csekket, lefirkantottam a telefonszámot egy régi blokkra, amit a táskámban találtam. Valamiért nem tudok megválni tőle. Szorosan markolom a papírdarabot, a férfi hangja visszhangként cseng még mindig a fülemben.

Csodás.

Nincs az a pénz, hogy felhívjam. Őrültség lenne. Biztos vagyok benne, hogy csak azért adta meg a telefonszámát, ha esetleg segítségre lenne szükségem, vagy valamiért fel kellene vele vennem a kapcsolatot… Beau miatt. Olyan apás dolog ilyet csinálni. Szóval nem tudom, az agyam miért hiteti el velem, hogy azt akarja, más okból hívjam fel.

Az ágyam melletti szemetesbe dobom a blokkot, és lekapcsolom a lámpát. De elalvás helyett majd’ egy órán át csak forgolódom. Újra és újra átélem a pillanatot, amikor csodásnak nevezett és megsimogatta az arcomat.

Engedd már el, Charlie!

De nem megy. És egy perccel később megint a kezemben van a telefonom. Ezúttal ahelyett, hogy kigugliznám, mit jelent az ÉJK, Emerson Grantre keresek rá. Nem tudom, eddig miért féltem ennyire attól, hogy megnézzem, azt hiszem, csak feszült voltam. Ha túl sokat tudok róla, beférkőzik a bőröm alá, szóval minél kevesebbet tudok, annál jobb.

Most viszont nem hagy nyugodni a kíváncsiság, úgyhogy megvakarom, ahol viszket, aztán továbblépek.

Azt a három betűt, ÉJK, megtalálom a fotója és a pozíciója alá írva, ami persze CEO, mi más.

A linkre kattintok, megjelenik egy fekete képernyő egy négyzettel a közepén, amely közli velem, hogy csak tagok léphetnek be. Hát, baszki! Van egy hely a jelszónak, de mivel nekem nyilvánvalóan nincs olyanom, visszalépek.

Lejjebb tekerek, próbálok mélyebbre ásni. Van csomó információ róla és az eddigi karrierjéről, rengeteg homályos részlet a képzettségéről, valamint pár szívdöglesztő fotó a húszas és harmincas éveiből, mind öltönyben, fontosnak tűnő eseményeken. Aztán ennek a véget nem érő Google-keresésnek a hetedik oldalán találom meg azt, amit kerestem. Úgy tűnik, valaki más is kíváncsi volt, és mindent közzétett, amit tudni akarok.

Érzéki Játékosok Klubja. Egy társkereső és escort szolgáltatás, amely hamarosan kiterjeszti működését egy teljes körű szolgáltatást nyújtó, csak tagok számára fenntartott klubra a kaliforniai Briar Pointon.

Van egy… társkeresője? És mi a bánatot jelent egy, csak tagok számára fenntartott klub?

Bejegyzésről bejegyzésre haladok, és kis híján eldobom a telefonomat, mikor egy softcore pornóoldalnak tűnő helyen lyukadok ki. Ez egy blog, a neve: Madame Kink nyugati parti kalandozásai. A képernyőn megjelenő nő szűkre szabott, bőrből készült öltözékben van, kezében korbácsot tart, arcán vérfagyasztó mosoly ül. Olyan szavak, mint „fétis”, „rabszolga”, „szubmisszív”, „kikötözés” és „exhibicionizmus” bámulnak vissza rám.

Mégis miféle társkereső ez?

Hirtelen húsz oldal mélyen találom magam ebben a nyúlüregben, és nem tudom abbahagyni a kattintgatást. Úgy tűnik, Madame Kinknek van némi tapasztalata Emerson… klubjával, vagyis szolgáltatásával, vagy mi a fenével. És minden egyes élményét le is írta napló formájában.

Az ÉJK egy forradalmi szolgáltatás, amely szexuális felszabadulást hoz férfiak és nők számára is. Végre egy hely, ahol felfedezhetjük legmélyebb vágyainkat, biztonságos, egészséges (és felettébb kielégítő) módon. Mr. Grant és csapata igazi úttörők, és remélem, a klub szolgáltatásai hamarosan az egész országban elérhetők lesznek.

Le kell nyelnem a torkomban felgyűlt feszültségcsomót. Ez valami álom, vagy mi? Valami azt súgja, hogy ez a társkereső nem olyanokkal hoz össze, akik szintén szeretnek jógázni és az óceánparton sétálni. Madame Kink szerint azok az emberek, akik kedvelik, ha kikötözik őket, és betömik a szájukat, itt könnyedén megtalálják azokat, akik szeretnek… megkötözni másokat, és betömni a szájukat. Komolyan ezzel foglalkozik Beau apja? Az agyam képtelen felfogni, de túl mélyen belemerültem a kutatásba ahhoz, hogy most feladjam.

Nem… tudom… abbahagyni.

Ez a blog olyan, mint egy fétis gyorstalpaló hülyéknek, egy csomó olyan dolgot látok az oldalon, amit nem is értek. Jóval többről van szó, mint eredetileg gondoltam, és van, amiről picit félek is többet olvasni, de egy bizonyos dolgon megakad a szemem.

Dicséretfétis.

Józan ítélőképességem ellenére úgy döntök, rákattintok. Felugrik egy oldal, ahol egy nő a padlón térdel, egy férfi pedig a kezével felemeli az állát. A nő úgy bámul fel a férfira, mintha az maga Isten lenne. Összeszorul a gyomrom. Ezt csináltam ma, nem igaz? Hagytam, hogy ilyen helyzetbe hozzon, és még tetszett is.

– Nem, ennyi. – Gyorsan bezárom az oldalt, a telefonomat pedig az éjjeliszekrényre dobom. – Nem, nem, nem. – Nem az a fajta lány vagyok, és abszolút nem szeretnék olyan férfiakat keresni magam mellé, akik térdre akarnak kényszeríteni, hogy aztán csininek hívjanak. Egy fenét!

Majdnem két óra van, amikor végre elalszom, miután végre sikerült Emerson Grantet, Madame Kinket és az Érzéki Játékosok Klubját elhessegetni a gondolataimból.

Ám az agyamnak nyilvánvalóan más tervei vannak, mert az álmaim tele vannak vele, újra átélem az irodájában töltött összes pillanatot, aztán az öltönyös férfiból hirtelen Madame Kink lesz, aki végül Beau-vá változik. Ahelyett, hogy harcolnék az ellen, hogy le kelljen térdelnem, én a figyelméért könyörgök. A lábába markolok, megyek utána, akár egy kutya, de ő csak bánt engem, azt mondja, mennyire szánalmas vagyok, már nem hív csodásnak.

Kibírhatatlan az egész, de minden megváltozik, amikor végre Beau apja néz le rám. Még álmomban is tudatában vagyok annak, hogy ez nem a valóság, és nem baj, ha tetszik, mert aztán fölébredek, és senki sem fogja megtudni.

Kivéve, hogy az álmomban még többet akarok. Kinyújtom a kezem, és megérintem nadrágja puha pamutanyagát, alatta érzem lábának izmait. Az övével matatok, miközben a padlóról bámulok fel rá. Ő megsimogatja a fejem, ami euforikus érzéssel tölti el a testem. Továbbra is az övvel szenvedek, kétségbeesetten próbálok hozzáférni a farkához. És épp, amikor sikerül lecibálnom a cipzárját, felébredek.

A telefonom lármázva ébreszt, én pedig felnyögök. A testem felhevült, feszült vagyok és szexre éhes – nem pont így akartam kezdeni a napomat. Valami nem stimmel az agyammal. Az, hogy az expasim apjával akarok szexelni, egyszerűen… csodás.

5. szabály: Amikor a szexi milliomos apuci besétál a koripályára, hogy egy jobban fizető állást ajánljon neked, elfogadod.

Charlie

A FESZÜLT ÉS SZEXÉHES HANGULAT, amivel felkeltem, egész nap velem marad, és még a levehető zuhanyfejjel eltöltött idő sem képes elnyomni bennem azt az érzést, amit ez az álom keltett bennem. Munka közben újra és újra lejátszom a fejemben, ettől figyelmetlen és ingerlékeny leszek.

Épp az új korikat pakolom ki egy dobozból, amikor egy, a pult túloldaláról érkező, mély és furán ismerős hang megállásra késztet, és komolyan elgondolkozom rajta, vajon az alvásmegvonás okozza-e, hogy hangokat hallok.

– Negyvenhatos méretet kérek.

Hátrahajolok, megnézem a korit kérő vásárlót, és majdnem felsikoltok, amikor felismerem a magas, sötét hajú férfit, aki az élénk színű szőnyegen áll, kezét a lakkozott pultra támasztva. Próbálok beleolvadni a falba, és imádkozom, hogy ne vegyen észre. Mégis mi a fenét csinál itt?

– Helló, Charlotte – mondja, nekem pedig tátva marad a szám.

Feszülten bevágom a polcra a korikat, még azt sem ellenőrzöm, hogy a megfelelő helyre tettem-e őket, majd az önbizalmam minden darabkáját összekaparom, és köszönök.

– Helló – dadogom, és gyorsan körbenézek, van-e bárki hallótávolságban. Szerda van, tizenöt perccel ezelőtt nyitottunk. Néhány magántanuló és a törzsvendégek kivételével estig egyetlen ember sem fog itt megjelenni. – Hívjon Charlie-nak!

– Csak vicceltem, nem kérek korcsolyát – teszi hozzá egy halvány mosoly kíséretében. – Nem korizni jöttem.

Erőltetett, kínos kacaj bugyog fel a mellkasomból, miközben a pult felé tartok. Minden reményem odaveszett, hogy normálisan tudok majd viselkedni.

Arcának látványa felidézi álmom emlékeit, amelyben a farka után tapogatóztam, mint valami nimfomániás. Eltakarom az arcom, remélve, hogy nem veszi észre, mennyire elpirultam.

– Hogy talált meg? – kérdezem.

Feltartja a telefonját, és mutat egy képet, amelyen a görkorcsolyacsapatommal táncolok valami nagyon színes cuccban a Neon Nightson.

– Ó! – Lehetne a helyzet ennél is megalázóbb?

Valószínűleg azért jött ide, mert rájött, hogy rosszul állította ki nekem tegnap a csekket, és most vissza akarja követelni. De már beváltottam, és törlesztettem is belőle a diákhitelem egy részét, ezért egy nagyon kínos beszélgetésnek nézünk elébe.

– Figyeljen… – kezdem óvatosan.

– Tudunk beszélni egy percet? – vág közbe.

– Természetesen – motyogom.

Elfordulok, és próbálom megtalálni Shelley-t, a koripálya tulajdonosát, aki egyben anyám régi barátnője is, de valószínűleg vagy az irodájában vagy kint cigizik. Így ahelyett, hogy szünetre mennék, a falnál álló egyik régi műanyag ülőkére mutatok. Bólint, és leül. Nem tudok nem nevetni a látványon.

Beau apja hatalmas, nagyobb, mint amekkorának tegnap láttam. Legalább egy kilencven magas, széles vállakkal és testtel. Apukás test… mégis izmos. Ha létezik olyan.

Nevetségesen néz ki azon a széken. A fickó valószínűleg egy csilliárdos, aki még életében nem járt koripályán vagy ült ilyen műanyag székeken. Biztos vagyok benne, hogy a nőket egy jachtra vagy Montenegróba viszi randizni, nem egy csóró görkoripályára pizzázni és sörözni. Ez inkább az én valóságom, és nincs is baj vele. Úgy értem… nem lenne borzasztó Montenegróba menni randira, de az nem igazán az én súlycsoportom.

– Mit tehetek önért? – kérdezem, miközben elfoglalom a széket vele szemben.

Kinyitja, majd becsukja a száját, és rájövök, hogy valami számára kellemetlenről akar beszélni, én pedig már most attól rettegek, hogy a tegnapi kálváriát akarja felhozni. Különösen azután, hogy átkutattam a weboldalát is.

Megkímélem tehát a kellemetlenségtől.

– Ha a tegnapról van szó, nincs gond. Nem kell mondania semmit. Rendben vagyunk.

– Nem a tegnapról akarok beszélni – válaszolja. – Vagyis nem egészen.

– Akkor talán Beau-ról?

Erre felkapja a fejét, és a beszélgetés azonnal új irányt vesz, ahogy megemlítem a fiát.

– Beszélt vele?

A vállam megfeszül, a számat összeszorítom.

– Mr. Grant. Mondtam, szakítottunk. Már nem fogok beszélni Beau-val.

Keményen hangzik, de azt hiszem, meg kell értenie, hogy Beau többé már nincs az életemben. Már nem tudok mentőköteleket dobálni neki, amikor szüksége van rá.

Erre megnyugszik, kissé összeráncolja a szemöldökét, és hátradől a székében. Aztán hirtelen csak kiköpi, amit akar, pont, mintha egy ragtapaszt tépne le.

– Ms. Underwood, munkát akarok ajánlani önnek.

Egy pillanatra izgatott leszek. Munka? Egy igazi, fizetést adó, felnőttnek való munka. Valami, amit szívesen beleírnék az önéletrajzomba. Nincs több corn dog vagy antibakteriális cipőspray.

Aztán eszembe jut, amire tegnap este jöttem rá – hogy mit gondolt, miért vagyok az irodájában, és forróság önti el az arcomat.

– Ó…

Megköszörüli a torkát.

– Egy titkárnői állásról van szó, Ms. Underwood. Egy hagyományos titkárnői állásról.

– Ó! – ismétlem meg, ezúttal kevésbé bátortalanul. Teljes mértékben kerülöm a tekintetét. – Szóval…

– Van kérdése? – kérdezi némi kínos csend után.

– Ehhez a munkához nem tartozik semmiféle… térdelés?

Halvány mosoly jelenik meg a szája sarkában.

– Semmi térdelés. Főleg papírmunka.

Megköszörülöm a torkom, és még mindig a falat, a koripályát, a korizókat bámulom… Szó szerint mindenhova nézek, csak erre a jóképű, ijesztő férfira nem, aki az asztal túloldalán ül.

Összefonja maga előtt a karját, és felvonja a szemöldökét.

– Esetleg szeretne kérdezni tőlem valamit, Charlotte?

Az egész gerincemet végigbizsergeti, ahogy kimondja a nevemet. Egyedül emiatt nem javítom ki. Senki sem hív Charlotte-nak. Charlie vagyok, mindig is Charlie voltam, körülbelül nyolcéves korom óta.

Csak ezért nézek végre rá, hagyva, hogy találkozzon a tekintetünk. Elképesztően jóképű, szinte ránézni is nehéz. Ő persze nem esik kétségbe a szemkontaktustól. Sőt, úgy érzem, tovább bámul rám, mint az elfogadható lenne.