© 2020 Disney Enterprises, Inc.

All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.disney.manokonyvek.hu

A kiadásért felel a kiadó ügyvezető igazgatója.

Minden jog fenntartva.

Eredeti cím: So This Is Love

ISBN 978-963-584-901-7

Fordította: Bús Teodóra

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Borítóterv: Scott Piehl és Gegham Vardanyan

A borítót rajzolta: Jim Tierney

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Charlotte-nak, aki megmutatta, milyen az anyai szeretet

– E. L.

Az év ezen időszakának legfőbb eseménye közelgett – minden hajadon lány hivatalos volt a bálba, melyet György király palotájában rendeztek.

Hamupipőke alig hitte el, hogy ő is ott lesz!

„Egy tánc – ígérte magának, miközben a hintóból szemlélte a palotát, ami mellett elhaladtak. – Ha csak egyszer táncolok… ha egyedül táncolhatok csak egyszer, már akkor boldog leszek! Szeretném tudni, milyen a szabadság, milyen érzés körbe-körbepörögni a holdfényben!”

A palota óriási volt, egész városnyi. Hamupipőke a kertben kiszállt a hintóból. Ha egész éjjel ezt a kertet járta volna, akkor sem tudta volna felfedezni minden szegletét.

Azonban több órás késéssel érkezett, olyan későn, hogy a bejáratnál már nem is állt senki, aki üdvözölte volna. Még odabent is üresek voltak a folyosók, eltekintve persze a fal mellett álló, barátságtalan arcú őröktől. Hamupipőkének nem volt meghívója, ezért, mikor a báltermet keresve fellépkedett a hatalmas lépcsőn, nem mert útba igazítást kérni az őröktől, nehogy elzavarják.

Talán egész éjjel a palotában bolyongott volna boldogan a királyi ünnepség helyszínét keresve, ha nem talál rá egy elbájoló fiatalember.

– Hölgyem, a bálterem erre van – mondta, és gyengéden megérintette Hamupipőke kezét.

A lány zavartan megpördült, arra számítva, hogy egy őr az, ám megkönnyebbülve látta, hogy az ifjú is báli vendég, mint ő maga.

– Ó, szóval arra! Köszönöm!

A hosszú lépcsősoron felkapaszkodva Hamupipőkének már így is átmelegedett az arca, de most úgy érezte, még jobban elvörösödik. Milyen butának tűnhet! Miért is nem követte egyszerűen a zenét? Már hallotta is a zenekar játékát és a vendégsereg moraját a közelben.

A fiatalember azonban nem mutatta jelét, hogy bolondnak tartaná. Talán udvariasságból állt ott vigyázzban, hátrahúzott vállakkal, a szeme azonban melegséget és kedvességet árasztott, és miközben meghajolt, Hamupipőke ismeretlen, de csodás érzést érzett a gyomrában.

– Köszönöm – mondta még egyszer, és ösztönösen pukedlizett egyet.

– Fel… felkérhetlek egy táncra?

Hamupipőke pislogott.

– A gondolataimban olvasol? – nevetett halkan. – Ma este csak egy táncra vágyom! Már olyan rég táncoltam utoljára, hogy attól tartok, el is felejtettem, hogyan kell.

A fiatalember kuncogott, megtörve ezzel a kettőjük közti formális légkört. A mosolyából épp olyan melegség áradt, mint a szeméből, miközben a karját nyújtotta a lánynak.

– Akkor hadd segítsek felidézni!

Az elkövetkezendő percek összemosódtak. Hamupipőke káprázatos mámorba esett, és tudta, hogy soha nem felejti el a keringőt, amit a teremben játszottak, és ritmusos dallamával belopta magát a szívébe.

Azt sem felejtette el, hogyan nézett rá a fiatalember: mintha Hamupipőkén kívül nem lenne más a bálteremben. Időnként szólásra nyitotta az ajkát, de a zene annyira hangos volt, hogy végül mégsem mondott semmit. Csoda, hogy tánc közben nem ütköztek össze senkivel! Vagy tényleg csak ők voltak a parketten? Hamupipőke nem tudta volna megmondani.

A keringő végén Hamupipőke felkészült, hogy felébredjen élete legszebb álmából. A zenekar andalító zenéjének helyét beszélgetés moraja vette át, a levegő sűrű volt a parfümök illatától, a csillárok pedig szédítő fényesen ragyogtak.

Hamupipőke arra számított, hogy a táncpartnere illedelmes kifogások után továbbáll, ehelyett azonban a fiatalember előrehajolt, és azt suttogta:

– Nincs kedved kimenni egy kicsit? Szeretném megmutatni a kertet.

Az ifjú most is a gondolataiban olvasott. Vagy egyszerűen csak ugyanarra gondoltak? Hamupipőke édesapja mondta mindig, hogy a lány édesanyjával már az első találkozásukkor úgy érezték, mintha mindig is ismerték volna egymást.

„Lehet, hogy csak azért érzem ezt, mert nagyon régen szereztem új barátokat” – gondolta Hamupipőke, miközben kiléptek a palotából. A tarkóját hűvös fuvallat csiklandozta. Mélyet lélegzett, hogy magába szívja a kert friss illatát.

– Olyan békés! – mondta, miközben ujjaival végigszántott a gondosan metszett sövényen. – Nagyon szörnyű lenne, ha azt mondanám, hogy jobb idekint, mint a bálteremben?

– Miért?

Hamupipőke habozott. Azon tűnődött, vajon mit szólna az ifjú, ha megtudná az igazat.

– Azt hiszem, kényelmesebben érzem magam a virágok és a fák között. Már régóta nem voltam ekkora tömegben – ismerte el szégyenlősen. – Azt sem tudom, mit mondhatnék az embereknek.

– Hát nem azért jöttél a bálba, hogy… hogy emberekkel találkozz?

– Leginkább csak nézelődni szerettem volna. Hallgatni a zenét és megcsodálni a kastélyt. De azt kell hogy mondjam, idekint még szebb, mint odabent.

– Valóban nem olyan fülledt a levegő.

Ezen együtt nevettek, Hamupipőke pedig megint úgy érezte, mintha pillangók repkednének a gyomrában.

– Mindenre emlékezni akarok, ami ma éjjel történt – mondta. – A keringőre, a virágokra, a szökőkutakra…

– És rám? – tréfálkozott a táncpartnere.

A lány mosolygott, de túlságosan félénk volt ahhoz, hogy válaszoljon. Igen, az ifjúra is szeretett volna emlékezni. Meg akarta jegyezni, hogyan fogta a kezét, gyöngéden és mégis határozottan – mintha soha nem is akarná elengedni. Emlékezni akart a gyöngédségre a hangjában, amikor hozzá beszélt; és arra, hogyan húzza fel a vállát, mikor Hamupipőke rámosolyog.

De még a nevét sem tudta! Meg kellett volna kérdeznie, amikor egymásba botlottak, de úgy össze volt zavarodva – sőt, még mindig zavarban volt. Különben is, most, hogy együtt táncoltak, majd megszöktek a bálteremből, ki, ebbe a gyönyörű kertbe, olyan érzése támadt, mintha egy nagy kalandba vágtak volna együtt, és nem akarta megtörni a hangulatot tréfálkozással.

Igazság szerint félt, hogy az ifjú megkérdezi, honnan jött.

– Mire gondolsz? – A fiatalember megérezte, hogy a lány gondolatai már nem a jelenben vannak.

– Csak arra, hogy nem akarom, hogy ez az este véget érjen – válaszolta Hamupipőke.

Az ifjú közelebb hajolt, a lány pedig oldalra billentett fejjel várta, hogy mondjon valamit. Ő azonban összeszorította az ajkát, megköszörülte a torkát, és zavartan elpirult.

– Én sem – mondta habozva. – Évekig voltam távol Valorstól. Eleinte nem akartam hazajönni, de kezdem meggondolni magam.

– Ó! És merre jártál?

Az ifjú pislogott, mintha meglepte volna, hogy Hamupipőke nem tudja a választ, de aztán gyorsan összeszedte magát.

– A tanulmányaimat végeztem. Nem túl érdekes. Gyere! Van még kedved sétálni?

Hamupipőke bólintott.

– Nagyon tetszik itt kint. Furcsa, hogy nincsenek többen a kertben. Csak mi vagyunk itt?

– Mindenki odabent van – válaszolta a fiatalember.

– Táncolnak?

– Igen… vagy azt várják, hogy végre találkozhassanak a herceggel.

– Értem. Nos, én örülök, hogy idekint lehetek. Nekünk is volt kertünk… Persze nem olyan fenséges, mint ez, de… ó! – Hamupipőke megpillantott egy rózsabokrokkal szegélyezett sétányt a közelben.

– Szereted a rózsákat?

– Ki nem szereti? – Hamupipőke letérdelt, de vigyázott, nehogy a szoknyája fennakadjon a tüskékben. – Az édesanyám is rózsákat nevelt a kertjében. Minden reggel együtt szedtük le őket.

Elhallgatott, mert eszébe jutott, hogyan folytatták ezt a hagyományt az apjával, miután az édesanyja meghalt. Egyesével levágták a virágokat, amelyek olyan frissek voltak, hogy a harmat még ott ragyogott a szirmaikon, ahonnan remegő ujjaira hullott.

– Nyolc rózsaszín rózsa, hét fehér, és három ágacska mirtusz – mormogta, miközben a rózsaszín és fehér virágokra mutatott a bokrokon.

– Mire gondolsz?

– Mindig ezeket vittem Mamának – Papa egy ilyen csokorral lepte meg, amikor megkérte a kezét.

Ez volt a kedvenc története, amely a szülei szerelméről szólt; Papa nagyon sokszor elmesélte neki, ő pedig sosem unta meg, mindig újra hallani akarta.

Amikor még élt az édesanyja, Papa mindig mosolyogva fejezte be a történetet: „Az anyukád az én igaz szerelmem” – mondta.

Ám édesanyja halála után apjának arca elkomolyodott, homlokába árnyak mélyedtek. Összeszorította a fogait, nehogy az arca megránduljon, és úgy mondta: „Az anyukád volt az én igaz szerelmem.”

Így hát Hamupipőke megtanulta, hogy egyetlen szó mindent megváltoztathat. Ezután már nem kérte többet az apját, hogy mesélje el a történetet.

– Majdnem elfelejtettem – mondta lágyan, megrendülve. – Már olyan régen volt…

– Nyolc rózsaszín, hét fehér rózsa, és három ágacska mirtusz – ismételte az ifjú. – Segítek megjegyezni.

Hamupipőke szívét elöntötte a melegség, ahogy ránézett. Hogyan lehetséges, hogy ennyire megkedvelt valakit, akit csupán néhány órája ismer?

Elvesztette az időérzékét, ahogy a kertben baktattak a márványpavilonok és csillogó tavacskák közt, és lepihentek a lépcsőkön.

– Van egy hely a kertben, amit még nem láttál, de tudom, hogy tetszene. Egy kicsit messzebb van – nem vagy fáradt?

– Egyáltalán nem!

A fiatalember elindult, hogy mutassa az utat, de Hamupipőke, miközben követte, hátrapillantott.

– Várj, egy kicsit még csodálni akarom a szépségét.

Az ifjú oldalra billentette a fejét.

– Mi csodálnivaló van ott?

– Minden. A tornyok, a fák, az ablakokban látszó függönyök. És a felhők! – Hamupipőke a mellkasára szorította a kezét, miközben Valors felé fordult, és nézte az alattuk elterülő város ragyogását. – És micsoda kilátás van errefelé is!

– Még sosem tűnt fel.

– Mindennap látom a palotát az ablakomból, de ebből a szögből teljesen máshogy néz ki – jegyezte meg Hamupipőke. Áthajolt a korláton, és álmélkodva nézte a csillogó, fehér palotát és az alatta elterülő kertet. – Nem tudom, mikor lehetek itt ismét.

Aztán leült az egyik lépcsőre, és elrendezte a ruháját, hogy át tudja karolni a térdét.

– Mindig is arról álmodtam, hogy egyszer eljövök ide. Furcsa belegondolni, hogy most valóra vált.

Az ifjú letérdelt egy lépcsőfokkal lejjebb.

– Miről álmodsz még?

Hamupipőke habozott. Mielőtt eljött volna a bálba, olyan sok álma volt. Igen, csak álmok voltak, egyszerű vágyak; azt kívánta, bár egy másik életet élhetne. De még az otthonát sem merte elhagyni, egészen máig.

Ezt azonban nem mondhatta el a fiatalembernek.

– Szeretnék többet látni a világból – mondta lassan –, és szeretnék segíteni az embereken… – Elhallgatott. Azelőtt nem gondolt erre. Azt sem tudta, mit jelent segíteni másoknak – honnan is tudhatta volna, ha egyszer a Mostoha házában tartották fogva?

– És még?

Hamupipőke összepréselte az ajkait. A bál után talán soha többé nem lesz lehetősége ismét ilyesmikről beszélgetni valakivel. Visszatér a Mostoha házába, hogy neki és a mostohanővéreinek dolgozzon, és mindenki elfelejti.

– Szeretném megjegyezni, hogy milyen érzés, ha szeretnek – ismerte be végül a kezeit bámulva. De amint kimondta, azt kívánta, bárcsak visszaszívhatná. Borzalmasan hangzott, még neki is rettenetes volt hallani. De már nem is emlékezett, mikor szóltak utoljára kedvesen hozzá, a kezét meg pláne nem fogta meg senki, és nem is áldoztak időt arra, hogy megismerjék.

Nem akart arra gondolni, hogy vissza kell térnie oda, ahol elhanyagolják és rosszul bánnak vele. Azt kívánta, bárcsak örökké tartana ez az éjjel.

– Bizonyára azt gondolod, reménytelen eset vagyok – mondta gyorsan, mielőtt még a táncpartnere válaszolhatott volna.

– Nem, egyáltalán nem.

Hamupipőke nem mert az ifjúra nézni, de ő közelebb hajolt hozzá, és az ujjbegyeik majdnem összeértek.

– Megértem. Néha én is ezt kívánom. – A férfi mély levegőt vett. – Az anyám azt mondogatta, hogy nagyon sokféle szeretet létezik. Feltétel nélküli szeretet, önszeretet, a családunk iránt érzett szeretet, a barátaink szeretete…, szerelem. – Megállt, úgy tűnt, keresi a megfelelő szót. – Ahhoz, hogy a szívünk megteljen, mindegyikre szükség van. Azt mondtad, hogy már régóta nem voltál emberek között. Nálam épp fordítva van. Engem mindig emberek vesznek körül, de kevesen látnak… látnak bele a…

– A szívedbe? – kérdezte Hamupipőke.

A fiatalember ajka mosolyra görbült, de nem lehetett kiolvasni az érzéseit.

– Igen, a szívembe – mondta lágyan. Aztán megcsókolta Hamupipőkét.

Hamupipőkét még soha nem csókolták meg azelőtt, és szerelmes sem volt még. Ám amikor a fiatalember ajkai az övéhez értek, úgy érezte, mintha kivirágozna, mintha évek óta először éledne fel valami a bensőjében. Abban a pillanatban minden gondja és aggodalma szárnyakat növesztett, és elhagyta őt egy olyan mámorban, melyet régóta nem élt már át.

Ám hirtelen egy óra hangja zendült, és azonnal eszébe jutottak Tündérkeresztanyja intő szavai:

„Ha tizenkettőt üt az óra, megszűnik a varázs – és minden visszaváltozik.”

Hamupipőke hátrahőkölt, megszakítva a csókot.

– Istenem!

– Mi történt?

– Éjfél van!

– Igen. – Ahogy Hamupipőke felemelkedett, az ifjú elkapta a kezét. – De hát miért…

A lány habozott. Száz és száz magyarázat keringett a fejében, de csak annyit tudott mondani:

– Ég veled.

– Nem mehetsz el, kérlek, várj!

– De igen, el kell mennem. – Hamupipőke lehámozta magáról a fiatalember karjait. – Kérlek! Kérlek, mennem kell!

– De miért?

Az óra ismét ütött egyet, a hangja úrrá lett Hamupipőke érzékein. Mégis, mit mondhatna?

– Mert én… Tudod, a herceg! Még táncolnom kell a herceggel!

– A herceggel? – A fiatalember a szemöldökét ráncolta.

– Viszontlátásra!

Hamupipőke olyan gyorsan futott át a kerten és a báltermen, ahogy bírt, és csak azért torpant meg, hogy búcsút intsen a csarnokban strázsáló őröknek. Marasztaló kiáltások hangzottak fel mögötte, ám ő ügyet sem vetett rájuk. Még amikor az üvegcipellője a lépcsőn maradt, akkor sem fordult vissza érte.

Nem volt rá idő.

Amint beült a hintóba, sebesen elhagyták a királyi birtokot, és leviharzottak a hegyről, Valors felé. Ez volt Hamupipőke életének leghosszabb perce. Csillogó báli ruhája lassan elhalványult, és amikor az óra elütötte az éjfélt, ismét a rongyait viselte, és egy tökön ült kutyája, Brúnó és lova, Major társaságában. Mikor észrevette, hogy egy másik hintó közeledik feléjük, felszökkent. Amint leugrott az útról, a hintó elgurult előttük, és a tök összezúzódott a lovak patái alatt.

Amint a hintó eltűnt, Hamupipőke összeszedte magát, és letérdelt, hogy összeszedje az egereket, korábbi paripáit.

Boldogságban úszva idézte fel a bálban töltött utolsó pár percet. Azt kívánta, bár tovább maradhatott volna ott azzal a jóképű idegennel. Ó, milyen buta kifogást eszelt ki, mikor otthagyta! Miért is akarna találkozni a herceggel? A kínos emléket felidézve megrázta a fejét.

De mindegy is, hiszen úgysem látja többé az idegent.

Mindennek ellenére csodálatosan érezte magát. Végre láthatta a palotát, a ragyogó csillárokat, a gyönyörű ruhákat és a kertet. Végre magába szívhatta a bál romantikus zenéjét.

Az árnyékban hirtelen megcsillant a lábán az üvegcipellő. Lehajolt, hogy felvegye.

Furcsa, hisz mindene eltűnt, csak a cipellő nem.

A mellkasára szorította. Eddig sosem hitte, hogy valaha is részese lesz valamilyen varázslatnak. Semmi sem történhetett volna meg Tündérkeresztanya nélkül.

Hamupipőke felnézett a ragyogó csillagokra. Érezte, hogy a keresztanyja hallja, amit mond:

– Köszönöm… Mindent köszönök!

Óvatosan a zsebébe dugta az üvegcipellőt. Legalább ez emlékezteti a gyönyörű estére.

Tündérkeresztanya varázslata megtört. Holnaptól minden olyan lesz, mint volt. A Mostohája ismét parancsolgatni fog neki, hogy végezze el a ház körüli munkát. Mostohanővérei, Anasztázia és Drizella pedig ismét minden nyűgükkel őt nyaggatják majd. De most jutott neki is egy csepp boldogság, melyben évek óta nem volt része.

Eszébe jutott, hogy elhagyhatná az otthonát, és megvalósíthatná az álmait. De még nem volt elég bátor ahhoz, hogy az álmai útját járja. És egy ilyen nagyszerű este után még egy darabig nem is lesz rá felkészülve.

Azt azonban nem sejtette, hogy talán nem marad majd más választása.