GABO

Robert Holdstock a modern fantasy egyik kulcsfontosságú alakja.

GUY GAVRIEL KAY, az Ysabel szerzője

Klasszikus, egyúttal eredeti helyszín. Ez a könyv valósággal kísérti az olvasót… Holdstock legjobbja.

GUARDIAN

Számomra ez az 1980-as évek legkitűnőbb fantasy-regénye: akárhányszor újraolvasom, minden egyes alkalommal ugyanúgy elbűvöl.

MICHAEL MOORCOCK, az Obszidián főnix írója

Az egyik legfurcsább, leggyönyörűbb és legimpozánsabb fantasy, amit valaha olvastam. Ez a könyv kész csoda.

KEITH ROBERTS, a Pavane szerzője

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robert Holdstock: Mythago Wood

An Orb Edition

Published by Tom Doherty Associates, LLC

175 Fifth Avenue, New York, NY 10010

Fordította: Varró Attila

A borítót tervezte: Malum Stúdió / Szabó Vince

Text copyright © 1984  by Robert Holdstock

Hungarian translation © Varró Attila, 2013

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-777-2

Kiadja Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Az EBOOK konverziót Kühne Andrea készítette

Rám tört a felismerés, hogy olyasmivel találkoztam, amit egész életemben ismertem, csak éppen sosem tudtam róla.

RALPH VAUGHAN WILLIAMS

első találkozásáról a brit folklórral és népzenével

Sarah-nak

cariath ganuch trymllyd bwystfil

PROLÓGUS

Edward Wynne-Jones úr részére

Oxford, College Road, 15.

Edward,

Azonnal el kell jönnöd a Lakba. Egyetlen órát se késlekedj, az égre kérlek. Felfedeztem egy negyedik csapást az erdő mélyére: magát a patakot. Hogy nem jöttem rá eddig, egy vízi út! Egyenesen átvág a külső kőrisörvényen, a spirálösvényen és a Kőzuhatagon. Úgy hiszem, elvezethet akár az erdőmagba is. Csak ne szorítana úgy az idő!

Rátaláltam egy népre, ami shamigának hívja magát. A Kőzuhatag lábánál élnek. A gázlókat őrzik a folyón, és legnagyobb örömömre lelkes hívei a mesemondásnak, amit ők „életbeszéd”-nek hívnak. A törzs életbeszélője egy ifjú leány, aki zöldre festi az arcát, és meséit szorosra zárt szemmel adja elő, nehogy a hallgatóság mosolya vagy rosszallása „alakváltást” okozzon a történet szereplőinél. Sok mesét hallottam tőle, de mindnél fontosabb egy töredék, ami gyanúm szerint Guiwenneth legendájából származhat. A monda pre-kelta változatát idézi, és szent meggyőződésem, hogy köze lehet a lányhoz. Így szól, amennyit sikerült megértenem belőle:

„Egy szép napon, miután elejtett egy nyolcágú szarvast, legyűrt egy kétembernyi vadkant, és kikúrált négy falut a rossz modorból, Mogoch törzsfő megpihent a tenger partján. Oly hatalmas volt tettben és testben, hogy üstökét fellegek koronázták. Lábát a tengerbe lógatta a parti sziklák tetejéről, hogy lehűtse. Aztán hátára heveredett, és nézte, amint két nővér összetalálkozik a köldökén.

Ikertestvérek voltak, egyformán szemet gyönyörködtetőek, édes beszédűek és ügyes kezűek a lantpengetésben. Ám egyiküket, miután egy nemes hadúr asszonya lett, meddőséggel verte meg a sors. Arcbőre viaszszínűre sápadt, akár a tűző napon felejtett tej. Nővére kezét egy száműzött harcos nyerte el, akit Peregunak hívtak. Peregu a messzi erdőségben tanyázott, mély szurdokok és kiszáradt fák között, de éji madár képében gyakran felkereste asszonyát. Született is egy leánygyermek a frigyből, ám Peregu száműzetése felbátorította a tejfelképű nővért, és komor sereg élén követelte magának az újszülöttet.

Parázs torzsalkodás kerekedett az ikerpár tagjai között, amit fegyveres összecsapás követett. Mielőtt még Peregu asszonya nevet adhatott volna a kisdednek, nővére megkaparintotta kezéből a vastag szövetekbe pólyált apróságot, és feje fölé emelve arra készült, hogy elnevezze.

Ekkor az égbolt elsötétült, ahogy tíz szarka ereszkedett alá belőle. Peregu és fegyvertársai voltak, az erdő varázslatának álcájában. Peregu lecsapott és karmaiba ragadta gyermekét, majd a felhőknek vette az irányt, ám egy mesterlövész eltalálta parittyájával. A kisded zuhanni kezdett, de a madárcsapat idejében elkapta, és magukkal vitték. Így nyerte el a Hurfathna nevet, ami annyit tesz, „a szarkák nevelte lány”.

Mogoch törzsfő jól mulatott a perpatvaron, ám Peregu halála gyásszal töltötte el a szívét. Felemelte az apró madártetemet, és visszarázta emberi formájába. Mivel attól tartott, egész falvakat tarolna le, ha ujjaival megpróbálna sírt vájni a földbe, inkább szájába vette a száműzött holttestét, és kicsavart egy fogat, hogy fejfája legyen. Ettől kezdve Peregu magas, csontfehér sírkő alatt nyugszik egy völgyben, amelyet lélegzet szele jár át.”

Semmi kétségem afelől, hogy ez a Guiwenneth-legenda ősi formája, így aztán bőven van okom az izgalomra. Amikor a lány legutóbb nálam járt, kifaggathattam bánatáról. Azt mondta, eltévedt. Nem találja a sóhajok völgyét és halott apjának csontszínű sírkövét. Biztos vagyok az egyezésben. Tudom, érzem! Meg kell idéznünk őt mielőbb. Ismét át kell jutnunk a Kőzuhatagon túlra. Szükségem van a segítségedre.

Ki tudja, mikor és hol ér véget ez a háború? Idősebb fiam hamarosan bevonul, és nem kell sok hozzá, Steven is követni fogja. Onnantól több időm jut felderíteni az erdőt, és foglalkozni a lánnyal.

Edward, mindenképp el kell jönnöd.

Baráti üdvözlettel:

George Huxley

1941. december

ELSŐ RÉSZ: A MITÁGÓ-ERDŐ

1

Miután 1944 májusában megkaptam a behívómat, némiképp vonakodva csatlakoztam a világháborúhoz: előbb egy kiképzőtáborban a Tóvidéken, majd a 7. Gyalogezred soraiban áthajózva Franciaországba.

Hadba vonulásom előestéjén olyan keserűséggel töltött el apám nyilvánvaló közönye sorsom iránt, hogy miután elaludt, az íróasztalához osontam, és kitéptem egy lapot a jegyzetfüzetéből, amit munkanaplóként használt csendes, megszállott kutatásához. A lapon dátumként csupán annyi állt: „’34. augusztus”. Többször átolvastam a sorait, bosszúsan értelmetlenségük miatt, ám elégedetten azért, hogy legalább egy kicsiny szeletét elloptam az életének, és úgy reméltem, ez talán segítségemre lesz a rám váró gyötrelmes, magányos hónapok alatt.

A feljegyzés keserű kifakadással indult a munkáját akadályozó olyan apróságok kapcsán, mint otthonunk, a Tölgylak ügyeinek intézése, két fia szüntelen nyűge és a vesződések feleségével, Jenniferrel (emlékeim szerint anyám akkoriban már súlyos beteg volt). A panaszáradatot záró szakasz, zagyvaságának köszönhetően, különösen sokáig megmaradt az emlékezetemben:

Levél Watkinstól. Egyetért abban, hogy az év bizonyos szakában az erdőséget körülvevő aura egészen a házig érhet. Át kell gondolnom ennek következményeit. Kíváncsian várja a tölgyörvény erejére vonatkozó méréseim eredményét. Mit mondjak neki? Nyilván egy szót sem az első mitágóról. Feltűnt az is, hogy a pre-mitágó zóna kitartóbb élményeket kínál, ugyanakkor jelentősen veszítek az időérzékemből.

Több okból is féltve őriztem ezt a kitépett lapot, köztük azért, mert röpke bepillantást kínált apám szenvedélyes foglalatosságába – ugyanakkor kizárt megértéséből, miként apám is saját életéből. Mindenből, amit szeretett; mindenből, amit gyűlöltem.

Miután 1945-ben megsebesültem, a háború végét követően Franciaországban maradtam. Délre utaztam lábadozni egy falucskába a Marseille melletti dombok között, ahol ellakhattam apám régi barátainál. Forró és száraz vidék volt, a napok csendben és lomhán teltek: időm nagy részét a főtéren üldögélve töltöttem, gyorsan megtaláltam a hangot a kicsiny közösséggel.

Bátyámtól, Christiantól, aki a háború után hazatért Tölgylakba, havi rendszerességgel érkeztek a levelek 1946 hosszú esztendeje során. Alapos, fecsegő irományok voltak, de egyre nyilvánvalóbbá vált a sorok közt bujkáló feszültség, és fivérem hétről hétre romló kapcsolata apánkkal. Az öregtől soha egy sor sem jött, nem mintha számítottam volna rá – régóta belenyugodtam, hogy legjobb esetben is maradéktalan közönnyel viseltetik irántam. Szemében a családja mást sem tett, csak hátráltatta a munkájában. Lelke mélyén nyomasztotta, hogy elhanyagolt minket és öngyilkosságba hajszolta anyánkat, és a háború első éveitől ez a lappangó bűntudat dühöngő tébollyá erősödött, időnként komolyan megrémisztve környezetét. Nem mintha napjai állandó üvöltözéssel teltek volna, épp ellenkezőleg, ideje nagy részét csendes, elmélyült elmélkedéssel töltötte az otthonunkat szegélyező tölgyrengetegről. Elzárkózása eleinte dühítő volt, mivel csak növelte távolságát a családjától, ám később már mindenki áldásként tekintett hosszas, szótlan merengéseire.

1946 novemberében halt meg, egy éveken át húzódó betegség végén. Miután értesültem a halálhírről, egyik felem hevesen tiltakozni kezdett az ellen, hogy visszatérjek Herefordshire-be, a Ryhope határában álló Tölgylakba, míg másik felemet őszinte aggodalommal töltötte el Christian mind nyilvánvalóbb gyötrelme. Teljesen egyedül maradt a családi otthonban, gyermekkorunk színhelyén. Szinte láttam magam előtt, ahogy a ház kihalt szobáiban bolyong, elüldögél apánk nyirkos, egészségtelen dolgozószobájában, fülében a megannyi elutasítással, orrában a kéreg és avar szagával, amit apánk hetekig tartó felfedezőútjai után behordott az erdőből az üvegtáblás bejáraton. Az öreg kuckójában tanyát vert a tölgyes, mintha csak képtelen lett volna megválni a rothadó aljnövényzettől és a hűvös tisztások mohájától, még a családja iránt mutatott jelképes érdeklődés rövidke idejére sem. Erre a színlelt törődésre is kizárólag egy módot talált: szövevényes meséket adott elő nekünk – főként bátyámnak – a házat szegélyező ősvadonról, a tölgyek, bükkök és kőrisek évezredes erdejéről, amelynek félhomályos mélyén (mint mondta) hallani még a vadkanokat, érezni orrfacsaró bűzüket, és látni agyagos csapásaikat.

Erősen kétlem, hogy akár egyetlen ilyen teremtményt is látott valaha. De aznap este, ahogy szobámban ülve néztem a domboldalra tapadt kicsiny falut (Christian levelét gombóccá gyűrve markomban), már-már hallottam a tompa röffenéseket a fák közül, az ágak reccsenését, ahogy valami vaskos, lomha test komótosan átfurakszik rajtuk a kanyargó ösvény felé, amit a családban mélycsapásnak hívtunk – az egyetlen út felé, ami egyre szűkülő körökben az erdőmély felé tartott.

Tudtam, hogy haza kell mennem, mégis majdnem egy évig halogattam az indulást. Eközben Christian levelei egy csapásra elmaradtak. Április 10-én kelt utolsó irományában beszámolt Guiwenneth-ről és különös házasságáról, többször is utalva rá, hogy milyen meglepetésben lesz részem a lány láttán, aki „magáénak tudhatja szívem, lelkem, józan eszem, főzőtudományom és jóformán minden másom is, Steve”. Válaszomban őszintén gratuláltam neki, de ettől kezdve hónapokon át semmi hír nem jött felőle.

Végül megírtam neki, hogy hazatérek, és pár hetet Tölgylakban töltök, mielőtt lakóhelyet találnék magamnak valamelyik közeli városban. Majd búcsút vettem Franciaországtól és a kis társaságtól, ami akkorra már életem szerves részévé vált. Előbb buszra, majd vonatra ültem, utána felszálltam az angliai kompra, végül ismét vasút következett. Augusztus 20-án egy bricskán érkeztem meg a lezárt vasútvonalhoz, ami az uradalmi birtokot szegélyezte. Tölgylak a Ryhope-család földjeinek túlsó felén bújt meg, egy hat kilométeres kerülőút végén, de a kastélyhoz tartozó réteken és erdőrészen keresztül nyílegyenesen is megközelíthető volt. Egy középút mellett döntöttem, így aztán magam után vonszolva degeszre tömött bőröndömet, elindultam a fűvel borított sínpár mentén, időnként bekukkantva a birtokhatárt jelző magas, vöröstéglás kerítés felett, hátha sikerül kivennem valamit a szúrós fenyők sötétjén túl.

Hamarosan véget ért a fal, majd a fenyves is, és a vidék egy fákkal szegélyezett, keskeny mezőre váltott, amin rozoga deszkapalló vezetett keresztül, szinte elveszve a tüskés vadrózsabokrok és dúsgyümölcsű szederágak alatt. Itt át kellett vágnom a magánterületen, hogy eljussak a déli ösvényhez, ami aztán egészen az otthonomat jelentő repkényes házig kígyózott, ritkás kiserdők és egy folyócska mentén, amit magunk közt „locskapataknak” hívtunk.

Késő délelőtt lett és rekkenő hőség, mire megpillantottam a Tölgylak messzi körvonalát. Valahol bal felé egy traktor zümmögött a távolban. Eszembe jutott az öreg Alphonse Jeffries, a birtok intézője, és a szélcserzett, mosolyráncos arc képe felidézte a malomtó emlékeit, a közös csukafogásokat apró halászcsónakjában.

Mivel sehogy sem tudtam szabadulni a békés malomtó emlékképétől, letértem a déli ösvényről, egyenesen bele a derékig érő csalánba, a kőris- és galagonyaágak bozótjába. Pár lépésnyire lyukadtam ki a széles, árnyékos víztükörtől, amelynek teljes kiterjedését elfedte a túlparton kezdődő sűrű tölgyes félhomálya. Szinte elveszve a felém eső partot szegélyező sásban, ott billegett az ócska csónak, amelyben annyi éven át pecáztunk Chrisszel. A fehér festék szinte teljesen lepattogzott róla, és bár még vízállónak tűnt, aligha bírta volna el egy felnőtt ember súlyát. Így aztán lemondtam róla, inkább körbekerültem a part mentén, majd leültem a roskatag csónakház durva betonlépcsőjére, és elnézegettem az apró hullámfodrokat, amiket a víztükörre csapó rovarok és a felszínre bukó halak keltettek.

– Nem kell más, csak pár bot, egy kis zsineg… és máris kész.

Christian hangja riasztott fel merengésemből. Azért nem vettem észre, mert a kerti ösvényen jött a Lak felől, amit jórészt eltakart előlem a fészer. Kitörő örömmel talpra ugrottam, és megfordultam. Látványa úgy megdöbbentett, mintha arcul ütöttek volna, és ez fel is tűnhetett neki, hiába szorítottam azon nyomban magamhoz egy forró, testvéri ölelésre.

– Látni akartam előbb a tavat – mentegetőztem.

– Nem hibáztatlak – mondta, ahogy kibontakozott az ölelésemből. – Magam is gyakran kijövök ide.

Egy pillanatnyi kínos hallgatás következett, ahogy szemügyre vettük egymást. Valami azt súgta, nem igazán örül a látogatásomnak.

– Jól lebarnultál – mondta. – De elég nyúzottnak tűnsz. Mintha egyszerre lennél beteg és egészséges…

– A mediterrán napfény, a szüretek és egy gránátszilánk. Még nem épültem fel teljesen. – Elmosolyodtam. – De tényleg jó újra itthon lenni és látni téged.

– Igen – mondta tompán. – Én is örülök, hogy hazajöttél, Steve. Nagyon örülök. De attól tartok, a ház… nos, elég nagy disznóól van. Csak tegnap jött meg a leveled, még nem volt időm rendet rakni. Kissé megváltoztak a dolgok, majd meglátod.

Ahhoz elég volt ránéznem. Alig hittem el róla, hogy ő lenne az a hetyke, eleven fiatalember, aki 1942-ben elment tőlünk a háborúba. Elképesztően megöregedett, kócos hajába őszes csíkok vegyültek, amiket csak még szembetűnőbbé tett a vállig érő bozont ápolatlansága. Szinte apánk kiköpött mása lett: ugyanaz a távoli, felhős tekintet, beesett arc és mélyen barázdált ráncok. De leginkább a testtartása döbbentett meg. Világéletében zömök, izmos fickó volt, most viszont úgy festett, akár egy madárijesztő: vézna volt, hétrét görnyedt, mintha folyton bocsánatot kért volna, hogy él. Tekintete ide-oda röpködött, soha nem nézett rám. És szörnyű szagot árasztott. Főleg a molyirtótól, mintha ropogós fehér ingét és szürke flanelnadrágját az imént húzta volna elő egy régi szekrény aljából. De volt valami más is a naftalinbűz mellett… egy csipetnyi erdő- és fűszag. Körmei alá és hajába kosz gyűlt, fogai megsárgultak.

Ahogy teltek a percek, kezdett felengedni. Évődtünk egymással, tréfálkoztunk, miközben megkerültük a tavat, olykor egy bottal belesuhintva a sásba. Mégsem tudtam szabadulni az érzéstől, hogy rosszkor állítottam be.

– Nagyon nehéz volt az öreggel… a vége felé?

Megrázta a fejét.

– Az utolsó két hétben vele volt egy nővér. Azt nem mondanám, hogy békésen távozott, de az a nő legalább nem hagyta, hogy kárt tegyen magában… vagy éppenséggel bennem.

– Pont ezt akartam kérdezni. A leveleidből úgy tűnt, elég ellenséges lett a viszony köztetek.

Christian komoran elmosolyodott, majd furcsa pillantást vetett rám, félig megértőt, félig gyanakvót.

– Én inkább nyílt háborúnak nevezném. Nem sokkal azután, hogy visszajöttem a franciáktól, teljesen elment az esze. Látnod kellett volna ezt a házat, Steve. És benne apánkat. Állítom, hónapokig nem mosdott. Gőzöm sem volt, mit ehetett… az biztos, hogy nem szimpla húst és tojást. Az igazat megvallva lefogadnám, hogy hónapokon át kérgen és leveleken élt. Nyomorúságos állapotban találtam. Bár eleinte hagyta, hogy segítsek a munkájában, gyorsan elege lett belőlem. Nemegyszer végezni próbált velem, Steve. Nem túlzok, az életemre tört, minden erejével. Persze megvolt rá a maga oka…

A szavam is elakadt Christian beszámolójától. Attól a gondolattól, hogy apám hűvös, sértődött csodabogárból eszelős ámokfutóvá válhatott, aki átkozódva, puszta kézzel saját fiára támad.

– Mindig úgy éreztem, hogy téged kedvel egy kicsit: mindig neked mesélte az erdőről szóló történeteit, én is ott lehettem, de téged ültetett a térdére. Mi az ördögért akart volna megölni?

– Túlságosan belekeveredtem. – Christian csupán ennyit mondott. Valamit titkolt előlem, valami lényeges információt. Hallatszott a hangján, látszódott dacos, szinte megbántott arcán. Nem tudtam, érdemes-e tovább feszegetnem a témát. Nehéz volt eldönteni: sosem éreztem még ekkora távolságot közöttünk. Elfogott a kíváncsiság, vajon mit szólhat ehhez a viselkedéshez Guiwenneth, Christian újdonsült felesége. Vajon milyen légkörben élhetnek Tölgylak falai között?

Próba szerencse, gondoltam, és rákérdeztem a lányra.

Christian dühödten a tóparti sás közé csapott.

– Guiwenneth elment – bökte ki, mire én csodálkozva megtorpantam.

– Mit jelentsen ez, Chris? Hová ment?

– Elment és kész, Steve – csattant fel a bátyám, sarokba szorítva. – Apja lánya volt, lelépett, ennyi az egész.

– Egy szót sem értek ebből. Mégis hová ment? A leveledben még olyan boldognak tűntél…

– Nem kellett volna írnom róla. Nagy hiba volt. Hagyjuk a témát, rendben?

Különös kitörése után fokozódó aggodalommal figyeltem Christiant. Esküdni mertem volna, hogy valami nincs rendjén vele, és abban sem kételkedtem, hogy Guiwenneth távozása jelentősen hozzájárult ahhoz a szörnyű változáshoz, amit tapasztaltam rajta – mégis éreztem, hogy ennél többről van szó. De csak egyetlen módon derülhet ki a titka, ha magától szóba hozza. Így mindössze annyit mondtam:

– Sajnálom.

– Felesleges.

Továbbsétáltunk, és lassan az erdőszélhez értünk, ahol a talaj ingoványossá és veszélyessé vált, mielőtt eltűnt volna a kövek, gyökerek és korhadt ágak dohos sötétjében. Mivel a napot itt már eltakarták a kiterjedt lombsátrak, fázni kezdtem. A szél felborzolta a sűrű sást, láttam, ahogy a málladozó csónak finoman nekifeszül horgonykötelének.

Christian követte a tekintetem, de nem a csónakot vagy a tavat nézte: saját gondolatai között kóborolt. Egy röpke pillanatra összeszorult a szívem, hogy kedves bátyámat ilyen leromlott állapotban látom, testileg, lelkileg egyaránt. Nagyon szerettem volna megérinteni a karját, szorosan átölelni, és nem szívesen ismertem be magamnak, hogy nincs merszem hozzá.

Csendesen annyit kérdeztem tőle:

– Mégis mi történt veled, Chris? Beteg vagy?

Pár pillanatig hallgatott, majd így szólt:

– Nem vagyok beteg. – Azzal dühödten lefejezett egy pitypangot, szétszórva bóbitáit a szélben. Rám nézett, elkínzott arcán némi beletörődést láttam. – Átestem néhány változáson, ennyi az egész. Elkezdtem foglalkozni apánk munkájával. Talán valamicske átragadt rám a zárkózottságából, sőt akár a közönyéből is.

– Ha így van, talán felhagyhatnál vele egy időre.

– Miért?

– Mert az öreget végül megölte az erdei mániája. És ahogy elnézlek, te is a legjobb úton vagy efelé.

Christian halványan elmosolyodott, és a tóba hajította sásnáspángolóját. A bot tompán csobbant, majd lebegni kezdett egy habos algafolt közepén.

– Talán a halál sem nagy ár, hogy elérjem, amire apánk törekedett… de végül kudarcot vallott.

Nem értettem, mire jó ez a Christiantól idegen drámai hangnem. A munka, ami apánkat rabul ejtette, nem volt több a szomszédos erdőség feltérképezésénél, és régi települések nyomainak felkutatásánál. Még saját kis tolvajnyelvet is kieszelt magának, hogy hatékonyabban távol tartson minket munkája megértésétől. Emlékeztettem erre Christiant, és hozzátettem:

– Persze roppant érdekes az egész, de ennyit talán mégsem ér.

– Sokkal többről volt szó puszta térképrajzolgatásnál. Emlékszel még azokra a térképekre, Steve? Arra a milliónyi részletre?

Az egyik tekercs tisztán élt az emlékezetemben, a legnagyobb közülük, ami gondosan megrajzolt ösvényeket, könnyű átjárókat jelölt a fák és sziklák útvesztőjében: tisztásokat ábrázolt szinte megszállott aprólékossággal. Apám zónákra osztotta a vadont, minden egyes foltocskát beszámozott és azonosított, valamennyinek saját nevet adott. Egyszer még tábort is vertünk vele az egyik tisztáson, közel az erdőszélhez.

– Gyakran próbáltunk bejutni az erdő mélyére. Emlékszel azokra az expedíciókra, Chris? A mélycsapás egyszer csak véget ért, és mindig eltévedtünk, halálra rémülten.

– Így van – mondta Christian halkan, talányos tekintettel méregetve az arcom, majd így folytatta: – Mit szólnál, ha azt mondanám, az erdő állított meg minket? Hinnél nekem?

Benéztem a bokrok és fák félhomályos rengetegébe, amelyen túl egy napsütötte tisztás derengett.

– A maga módján valóban azt tette – feleltem. – Nem hagyta, hogy túl messzire merészkedjünk, megrémített minket az eldugott ösvényeivel, a temérdek szúrós kővel és tüskebokorral… amiken alig lehetett átvágni. Így értetted, Chris? Vagy ennél sötétebb dolgokra gondolsz?

– Nem éppen a „sötét” szót használnám… – kezdte Christian, aztán egy ideig hallgatott. Felnyúlt, hogy letépjen egy levélkét az egyik tölgycsemetéről, majd pörgetni kezdte hüvelyk- és mutatóujja között, mielőtt szétmorzsolta a markában. Ezalatt végig az erdőbe bámult.

– Ez egy őstölgyes, Steve, olyan vadon, amit sosem érintett emberkéz, azokból az időkből, amikor még ezt az egész vidéket hatalmas lomberdők borították, tölgy és kőris, bodza, berkenye és galagonya…

– Meg a többi – mondtam mosolyogva. – Emlékszem még az öreg litániájára.

– Úgy van, ezerszer elsorolta őket. Több mint 250 hektárnyi erdő terül el a szomszédságunkban ezekből a fákból, egészen Grimley határáig. 250 hektár eredeti, jégkorszak utáni ősvadon, érintetlenül és feltáratlanul évezredek óta. – Hirtelen elnémult, éles pillantást vetett rám, majd hozzátette: – Ellenállva minden változásnak.

– Gyakran mondogatta, hogy még vaddisznók is élnek benne – bólintottam. – Emlékszem, egyik este furcsa zaj jött a fák közül, mire elhitette velem, hogy egy hatalmas öreg vadkan járja az erdőszélt, és a párját keresi.

Christian elindult visszafelé a csónakházhoz.

– Valószínűleg igaza volt. Ha akadtak vaddisznók, amik átvészelték a középkor vadászatait, pontosan az ilyen őserdőkben bújhattak meg.

Agyamban egyre élénkebb lett a múlt, emlékek bukkantak elő, gyermekkori képek: a nap égető sugarai a tüskék horzsolta bőrön, horgászatok a malomtavon, ágkunyhók, mókák, kirándulások… majd hirtelen eszembe jutott az Ágmanó.

Útban a kitaposott ösvény felé, amely a Lakhoz vezetett, felelevenítettük a hajdani incidenst. Talán kilenc- vagy tízéves lehettem. Útban sajátgyártású pecabotjainkkal a locskapatakhoz, úgy döntöttünk, előbb próbára tesszük őket a malomtóban, abban a hiú reményben, hogy talán kifoghatjuk az egyik csukát. Ahogy lekuporodtunk a parton (a csónakba csakis Alphonse-szal merészkedtünk), mozgásra lettünk figyelmesek a túlparti fák között. Elképesztő látványban volt részünk, ami percekig teljesen lenyűgözött, és kiadósan megrémített minket: egy férfi bámult ránk barna bőröltözetben, széles, ragyogó övvel a derekán, hegyes, sárgás szakálla szinte a hasáig ért. A fején gallyakat hordott, amiket egy bőrszíj fogott hozzá a hajához. Alig pár pillanatot pazarolt ránk, mielőtt visszaolvadt az erdő sötétjébe. Ezalatt egyetlen hangot sem hallottunk: sem közeledését, sem távozását.

Hazarohantunk, és kis idő múltán elmúlt az izgalom. Christian végül úgy döntött, csakis az öreg Alphonse lehetett, aki meg akart tréfálni minket. Ám amikor beszámoltam apánknak a kalandunkról, szinte dühösen reagált (Christian szerint inkább az izgatottságtól üvöltözött, és nem haragjában, hogy a tilalmasnak számító tónál jártunk). Az öreg nevezte el látomásunkat „Ágmanó”-nak, és nem sokkal beszámolónk után majdnem két hétre eltűnt az erdőben.

– Akkor történt, hogy sebesülten jött vissza, emlékszel? – Időközben elértük a Tölgylak szélét, és Christian beszéd közben kinyitotta nekem a kaput.

– Az a nyílseb. A cigány nyila. Atyaég, micsoda szörnyű nap volt.

– Az első a sok közül.

Észrevettem, hogy a ház minden oldaláról leszedték a repkény nagy részét: komor, szürke épület maradt utána, apró, függöny nélküli ablakokkal a sötét téglafalban. A palatetőt, rajta a három magas kéménnyel, szinte teljesen eltakarták vén bükkfánk hatalmas ágai. Az udvar és a kert gondozatlanul álltak, az üres tyúkólakat és düledező etetőket benőtte a gaz. Christian nem sokat törődött a hellyel. De amint átléptem a küszöböt, úgy éreztem, mintha soha nem tettem volna ki a lábam. A házban állott ételek és klór szaga terjengett, szinte láttam vézna anyánkat, amint a fenyőgerendákból készült, széles konyhaasztalnál szorgoskodik, körülötte macskák nyújtóznak el a vörös csempepadlón.

Christian feszültsége visszatért, nyugtalanul motoszkálva figyelt, mintha kellemetlenül érezné magát. Úgy sejtettem, még mindig nem döntötte el, örüljön vagy bosszankodjon váratlan érkezésem miatt. Pár pillanatra idegen betolakodónak éreztem magam.

– Csomagolj ki, és frissítsd fel magad – javasolta. – A régi szobád csak rád vár. Egy kicsit áporodott, de biztos gyorsan kiszellőzik majd. Ha lejöttél, összeütök valami kései ebédet. Bőven van még időnk beszélgetni, legalábbis uzsonnáig.

Elvigyorodott, amiből arra következtettem, hogy tréfálkozni próbált. De már folytatta is, egy szúrós, hideg pillantás kíséretében:

– Ha már egyszer itt maradsz egy ideig a házban, nem árt tudnod, mi folyik itt. Nem szeretném, ha útban lennél, vagy beleszólnál a dolgaimba.

– Semmi pénzért nem avatkoznék az életedbe, Chris…

– Biztos vagy benne? Meglátjuk. Minek is tagadjam, kissé idegesít a jelenléted. De mivel te vagy… – Elharapta a mondatát, és egy pillanatra mintha zavarba jött volna. – Jól van, később még beszélgetünk.

2

Bár Christian szavai felzaklattak, és velem kapcsolatos aggályai is nyugtalanítóak voltak, megfékeztem a kíváncsiságomat, és az elkövetkező órát azzal töltöttem, hogy pincétől padlásig bejártam a házat. Megfordultam minden zugában, kivéve apám dolgozószobáját, amelynek puszta gondolata is erősebb borzongással töltött el, mint bátyám egész viselkedése. Minden olyan volt, mint régen, eltekintve a ház elhanyagoltságától és kihaltságától. Christian felvett egy bejárónőt, hogy takarítson és főzzön rá, aki hetente egyszer átkarikázott a közeli faluból, és elkészített egy ragut vagy pástétomot, ami pár napra elegendő volt neki. A bátyámnak bőven jutott kenyér, tej, tojás a közeli tanyákról, így ritkán szorult rá élelmiszerjegyei beváltására. Úgy tűnt, mindene megvan, beleértve a cukrot és teát is, hála a Ryhope-kastély lakóinak, akik régóta jó szívvel viseltettek családunk iránt.

Gyerekszobám szinte pontosan úgy festett, mint emlékeimben. Kinyitottam az ablakot, és néhány percre elheveredtem régi ágyamon, kibámulva a párás, nyárvégi égboltra a hatalmas bükkfa hajlongó ágai között, amelyek szinte súrolták a Lak falát. Kamaszkorom hajnaláig nemegyszer kimásztam a szobám ablakából erre a bükkre, még titkos fészket is építettem a vaskos ágak közé. Egy szál alsóban dideregtem a holdfényben, összekuporodva magányos búvóhelyemen, és elképzeltem az odalent kószáló éjjeli teremtmények sötét ténykedéseit.

A délután derekán feltálalt ebéd kiadós lakoma volt, hideg disznósültből, csirkéből és kemény tojásokból: olyan mennyiségű étel, amiről a szigorú francia jegyrendszer két szűk esztendeje alatt álmodni sem mertem. Több napi fejadagja állt az asztalon, de ez cseppet sem izgatta Christiant, a bőség ellenére csak turkált a tányérjában.

Ebéd után beszélgettünk pár órát. Ezalatt a bátyám láthatóan felengedett, főként mert sem Guiwenneth nem került szóba, sem apánk kutatása – végig gondosan kerültem mindkét témát.

Elnyújtóztunk a kényelmetlen karosszékekben, amelyeket még nagyszüleink hagytak örökbe, körülöttünk családunk megfakult emléktárgyai hevertek… fotográfiák, egy zajos rózsafa óra, borzalmas festmények az egzotikus Spanyolországról, repedezett aranymázas keretekben, szorosan rátapadva a virágos tapétára, ami már születésem előtt is ott penészedett a társalgó falain. Mégis otthonomnak éreztem mindent, az otthont jelentette Christian, a régi illat, a kopott berendezés: mindez a tűzhely régi melegét idézte. Alig két órával érkezésem után már világos volt, hogy maradnom kell. Nem csupán azért, mert ide tartozom (ez rögtön nyilvánvaló volt számomra), hanem mert a hely is hozzám tartozik – nem is annyira tulajdonjogi értelemben, mint inkább abból fakadóan, hogy a ház és a birtok osztozott múltamban, életemben, egyazon evolúció részei voltunk. Még Franciaországban, abban a déli falucskában sem szakadtam el ettől a közös fejlődéstől, csak épp pattanásig feszítettem kötelékeit.

Amint a tömör, ódon óra kattogni és zörögni kezdett, hogy kötelességéhez híven elüsse az öt órát, Christian felpattant a székéből, és félig elszívott cigarettáját az üres kandallóba pöckölte.

– Menjünk át a dolgozószobába – javasolta, én pedig szó nélkül felálltam és követtem, végig a házon a szűkös szobáig, ahol apánk a munkáját végezte. – Még mindig félsz tőle, igaz? – Kinyitotta az ajtót, és belépett, átment a nehéz tölgyfa íróasztal előtt, majd az egyik fiókból kihalászott egy vaskos, bőrkötésű könyvet.

Álltam az ajtóban, néztem a bátyámat, és szinte képtelen voltam megmozdítani a lábam, hogy belépjek a helyiségbe. Rögtön ráismertem a kezében tartott kötetre, apám régi jegyzetfüzetére. Megérintettem a farzsebem, benne a tárcával, amelyet itt is magamnál tartottam, és a jegyzetfüzet elcsent lapjára gondoltam. Eszembe jutott, vajon apám vagy bátyám észrevette-e valaha a kitépett oldalt. Christian izgalomtól csillogó szemmel figyelt, keze remegett, ahogy az íróasztalra tette a könyvet.

– Meghalt már, Steve. Távozott ebből a szobából, az egész házból. Többé nincs mitől félni.

– Tényleg nincs?

Mégis hirtelen erőre kaptam, és átléptem a küszöbön. A dohos szoba azonnal fölém kerekedett, mélyen felkavart hűvös lehelete, a falakat, ablaktáblákat, szőnyegeket átitató rideg, kísérteties légkör. Megütötte az orromat a bőr és a por szaga, csipetnyi lakkal ízesítve, bizonyítva Christian jelképes erőfeszítését, hogy azért próbálja tisztán tartani ezt a levegőtlen szobát. Nem mintha zsúfolt lett volna, és távolról sem tűnt könyvtárszobának, bár apám annak szánta. Akadtak benne zoológiáról és botanikáról szóló művek, történelmi és régészeti tárgyú kötetek, de egyedi kiadványok helyett a fellelhető legolcsóbb kiadásban. Polcain több papírfedeles könyv akadt, mint kemény borítású, ám jegyzetfüzeteinek míves kötése és a vastagon politúrozott íróasztal némi viktoriánus eleganciát lopott az egyébként igen szegényes dolgozószobába.

A könyvespolcok közötti falfelületeken üveglapok alá szorított növényminták sorakoztak, fadarabkáktól és levélgyűjteményektől a sajátkészítésű vázlatokig, amelyeket apám az erdő iránt feltámadt érdeklődés első éveiben rajzolt a környékbeli élővilágról. Szinte elrejtve a polcok és szekrények között ott lapult a díszes nyílvessző, amely tizenöt esztendeje eltalálta – tollazata tépett és haszontalan, két fele durván egymáshoz ragasztva, vashegyét rozsda marta, de még így is halálos fegyvernek tűnt.

Hosszú másodpercekig bámultam a nyílvesszőt, újra átélve apám fájdalmát és a könnyes riadalmat, amivel fogadtuk, majd hazatámogattuk a rengetegből azon a hideg őszi délutánon, szentül meggyőződve arról, hogy meg fog halni.

Ezt a különös és magyarázat nélkül hagyott eseményt követően, jóformán egyik pillanatról a másikra megváltozott minden. Míg a nyílvessző a régmúltat idézte, amikor apám viselkedése nyomokban még tartalmazott törődést és szeretetet, a szoba többi tárgya már csak későbbi ridegségét tükrözte. Szinte magam előtt láttam őszes alakját, ahogy az íróasztal fölé hajolva rója a sorokat. Hallottam nehéz zihálását, a végzetessé vált tüdőkór első jelét, és elakadó lélegzetét, amellyel hangot adott ingerültségének, amikor megérezte jelenlétemet, egyetlen kurta legyintéssel elzavarva, mintha még ezt a pillanatnyi figyelmet is sajnálná tőlem.

Christian szinte ugyanígy festett most, ziláltan és sápadtan, kezét mélyen nadrágzsebébe rejtve, görnyedt vállal, teljes testében remegve, mégis valami fensőbbséges magabiztosságot árasztva magából.

Némán megvárta, amíg hozzászokom a szobához, hagyta, hogy az emlékek és a régi hangulat leülepedjen bennem. Ahogy az íróasztalhoz léptem, visszatérve a jelenhez, így szólt:

– Steve, el kell olvasnod ezeket a jegyzeteket. Sok mindent világossá tesznek majd, és arra is magyarázatot adnak, mivel foglalkozom.

Magam felé fordítottam a vaskos füzetet, átfutottam a kusza macskakaparást, kibetűztem egy-egy szót vagy kifejezést: néhány röpke perc alatt éveket bejártam apám életében. Mondatai összességében épp olyan értelmetlennek tűntek, akár az ellopott oldal bejegyzése. Olvasásuk közben feltámadt bennem a harag, veszély és félelem hajdani emléke. Az a régi bejegyzés majdnem egy évig tartotta bennem a lelket a háború alatt, és új jelentést nyert, kiszakadva eredeti közegéből. Nem sok kedvet éreztem ahhoz, hogy most csak úgy megszakítsam ezt az erős köteléket a múltammal.

– Mindenképp elolvasom, elejétől a végéig, Chris, ígérem. De nem most rögtön.

Nyirkos és remegő kézzel becsuktam a jegyzetfüzetet. Még nem készültem fel rá, hogy ismét ilyen közel legyek apámhoz, Christian pedig észrevette ezt, és nem vetette a szememre.

Az esti beszélgetésnél korán kifogytunk a szóból, ahogy kiütköztek rajtam a kimerültség első jelei, és a hosszú utazás súlya rám telepedett. Christian felkísért a szobámba, majd az ajtóból nézte, ahogy ágyat vetek és pakolászni kezdek, kezembe véve régmúltam egy-egy darabkáját, nevetve és fejemet rázva, nyelvemen a lassan elapadó nosztalgia utolsó cseppjeivel.

– Emlékszel még a bükkfán épített házikóra? – kérdeztem, miközben az ablakom előtt lévő ágakat és leveleket néztem, amelyeket a szürkület sötétre festett.

– Igen – mosolygott Christian. – Mintha csak ma lenne.

De a társalgási kedv már a végét járta, és bátyám értette a helyzetet, így elköszönt.

– Szép álmokat, öreg harcos. Reggel találkozunk.

Ha sikerült is aludnom valamennyit, az csak az első négy-öt órában lehetett, miután az ágyba dőltem. Az éjszaka közepén felriadtam, frissen és világos elmével, pedig még két óra sem volt, a kinti koromsötétben szél süvített. Ágyamból az ablakra meredtem, azon tűnődve, hogyan lehet a testem ilyen tettre kész, ilyen éber. Odalentről mozgás hallatszott. Úgy sejtettem, Christian rendezkedik még, próbál hozzászokni az ittlétemhez, nyugtalanul téblábol a házban.

Az ágyneműm avas gyapjúszagán átütött a naftalinbűz, az ágyam fémesen csikorgott minden mozdulatomtól, ha pedig meg sem moccantam, az egész szoba kezdett recsegni és sóhajtozni körülöttem, mintha csak illeszkednie kellene oly sok év után az első vendégéhez. Órákon át hevertem éberen, a hajnal első sugarait mégis átaludhattam, mert egyszer csak a fölém hajoló bátyám rázogatta a vállam.

Meglepetten felriadtam, és könyökömre támaszkodva körülnéztem. Alig pirkadt.

– Mi baj van, Chris?

– Mennem kell. Ne haragudj, de kénytelen vagyok.

Akkor láttam, hogy nehéz vízhatlan köpenyt visel, és vastagtalpú bakancsot húzott.

– Menned kell? Hogy érted ezt?

– Bocsáss meg, Steve. Nem tehetek mást. – Halkan beszélt, mintha más is lenne a házban, akit felébreszthetne a hangoskodással. Az erőtlen hajnali fényben a tegnapinál is megviseltebbnek látszott. Szemeit összehúzta – talán a fájdalomtól, talán a félelemtől.

– Néhány napig távol leszek. De ne aggódj, hagytam egy listát neked odalent, hogy honnan szerezhetsz kenyeret, tojást, ilyesmiket. Nyugodtan használhatod az élelmiszerjegyeimet, amíg megérkeznek a tieid. Nem leszek sokáig oda, csak pár napot. Ígérem…

Felegyenesedett, és elindult az ajtó felé.

– Az ég szerelmére, Chris, de hát hová mész?

– Befelé. – Mindössze ennyit mondott, aztán már csak nehéz lépteit hallottam, ahogy ledübörög a lépcsőn. Pár pillanatig meg se moccantam, próbáltam összeszedni a gondolataimat, aztán felugrottam, magamra kaptam a köntösöm, és lerohantam utána a konyhába. Már nyoma se volt. Visszamentem a lépcsőforduló ablakához. Még láttam, ahogy elhagyja az udvart, majd sietős léptekkel nekivág a déli ösvénynek. Széles karimájú kalapot viselt, és egy hosszú, fekete bot volt a kezében; hátán apró hátizsák lógott, esetlenül, egyik vállára vetve.

– Hová befelé, Chris? – kérdeztem eltűnt alakjától, és még sokáig néztem hűlt helyét.

– Mi folyik itt, Chris? – tettem fel a kérdést üres szobájának, miközben zaklatottan járkáltam a házban. Guiwenneth az oka, ennyire futotta bölcsességemből, az elvesztése, a távozása… milyen kevés derül ki abból az egyetlen szóból, hogy „elment”. Tegnap esti hosszas diskurálásunk alatt egyetlen mondattal sem utalt a feleségére. Annak tudatában érkeztem haza Angliába, hogy egy boldog ifjú pár fogad, ehelyett bátyámat egyedül találtam családi otthonunk lepusztult kísértetkastélyában, a téboly határán és ebek harmincadján.

Mire elérkezett a délután, belenyugodtam a gondolatba, hogy pár napot egyedül töltök, mert bárhová is ment Chris (erről megvolt az elképzelésem), világosan tudtomra adta, hogy ott lesz egy darabig. Bőséggel akadt tennivaló a házban és a ház körül, így hát jobb dolgom nem lévén, nekiláttam helyreállítani a Tölgylak régi arcát. Írtam egy listát a legszükségesebb javításokról, másnap pedig bementem a legközelebbi kisvárosba, hogy a lehetőségekhez mérten anyagot rendeljek hozzájuk – főként fát és festéket, amikből szerencsére tisztességes készletet találtam.

Felújítottam a régi kapcsolatokat is, a Ryhope-családdal és a környékbeli gazdákkal, akikkel annak idején igen jóban voltam. A bejáró szakácsnőtől azonban megszabadultam, mivel régóta magam viseltem már gondomat.

Végül a temetőt is felkerestem, egy kurta és egyszeri látogatás erejéig, hűvösen tartva a biztos távolságot.

Augusztusból lassan szeptember lett, az esti és kora reggeli levegő egyre csípősebbre fordult. Ezt a szakaszt kedveltem legjobban az évből, a kifulladó nyarat – igaz, a hosszú vakáció utáni tanévkezdetet jelezte, amire nincs miért jó szívvel visszagondolnom.

Gyorsan hozzászoktam, hogy egymagam lakom a házban. Bár kiadós sétákat tettem az erdőmély körül, szüntelen az ösvényeket és a sínpárt kémlelve, hátha felbukkan Christian, kezdeti aggodalmam már az első hét végére alábbhagyott. Életem jóleső részévé vált az udvaron végzett munkák mindennapos rutinja, a keretek és kerítések átfestése a téli fagyok támadásai ellen, vagy a hatalmas, elvadult kert rendbeszedése.

Hazatérésem tizenegyedik estéjén azonban a ház körüli foglalatosságaimat olyan különös esemény zavarta meg, amely után sokáig álmatlanul törtem a fejem az ágyban.

A délután nagy részét Hobbhurst városában töltöttem, és egy könnyű vacsora után belemerültem az aznapi újságba. Kilenc óra tájban, amikor már épp készültem az esti sétámra, mintha egy kutyát hallottam volna a közelben, de inkább a vonyítását, mint az ugatását. Első gondolatom az volt, hogy Christian jött vissza, a második pedig az, hogy egyetlen kutya sem él a környékünkön.

Kimentem az udvarra: alkonyodott, bár még világos volt, csupán a tölgyes sötétlett zöldes-szürke masszába olvadva a birtok szélén. Christian nevét kiáltottam, de nem jött válasz. Már épp vissza akartam térni az újságomhoz, amikor egy férfi lépett ki a távoli erdőből, és sietősen felém vette útját. Rövid bőrszíjon egy olyan óriási kutyát vezetett, amekkorát még életemben nem láttam.

A birtok kapujánál megtorpant, a szelindek pedig morogni kezdett: mellső mancsait a kerítésre tette, és így, felágaskodva, szinte egyforma magas lett a gazdájával. Elfogott az idegesség: hol a fekete fenevad tágra nyílt, lihegő pofáját néztem, hol a különös férfit, aki kordában tartotta.

Igen nehéz volt kivenni a vonásait, mivel arcát sötét mintákkal festették tele, bajusza pedig jócskán az álláig lógott. Dús haja hátranyalva tapadt a fejbőrére, sötét gyapjúinget viselt, felette rövid bőrzekét, és szűk, kockás térdnadrágot. Amikor óvatosan beoldalgott a kapun, durva és könnyű sarut láttam meg a lábán. A vállán egy kezdetleges íjat hordott, tegeznyi nyílvesszővel, amit egyszerű, a férfi övéhez erősített szíj fogott össze. Kezében sötét botot tartott, hasonlót Christianéhoz.

A kapun túl bizonytalanul megtorpant, tekintetét rám szegezte. A kutya a póráznak feszült, pofáját nyalogatta, és halkan morgott. Sosem láttam még ilyen fajtát, bundája loncsos és sötét, orra hegyes, akár a juhászkutyáknak, de a teste leginkább medvére emlékeztetett – bár lábai hosszúak és vékonyak voltak, mintha üldözésre, vadászatra szolgálnának.

A férfi megszólított, és bár a szavai ismerősen csengtek, nem vettem ki jelentésüket. Nem tudtam, mihez kezdjek, így hát megráztam a fejem, és közöltem vele, hogy nem értem. Egy pillanatig habozott, majd megismételte a szavait, ezúttal alig leplezett ingerültséggel a hangjában. Aztán megindult felém, visszarángatva a pórázát tépő szelindeket. Lassan ránk ereszkedett a félhomály, és ahogy a szürkületben közeledett felém, még tagbaszakadtabbnak tűnt. A fenevad sóváran figyelte minden rezzenésemet.

– Mit akar? – kiáltottam, határozott hangot megütve, bár legszívesebben visszamenekültem volna a házba. A férfit már csak tíz lépés választotta el tőlem. Megtorpant, újra megszólalt, ezúttal evést mímelő mozdulatokat téve a botot tartó jobbjával. Végre megértettem.

– Várjon itt – mondtam hevesen bólogatva, azzal visszamentem a házba a hideg disznócsülökért, amit a következő négy napra tartogattam. Nem volt túl nagy, de megtette vendégszeretetem jelének. Fogtam a húst, egy vekni magos kenyeret és egy palack sört, majd kivittem az udvarra. Az idegen a földön kuporgott, a kutya is leheveredett mellé, bár úgy vettem észre, elég kelletlenül. Ahogy közelebb értem, morogni kezdett, majd felvakkantott; hangjától a torkomba ugrott a szívem, és majdnem elejtettem az ajándékaimat. A férfi rászólt a bestiára, majd nekem is mondott valamit. Letettem az ételt, és hátraléptem. A rettentő páros rávetette magát, és hozzáláttak az evéshez.

Valahányszor az idegen felemelte a csülköt, megvillantak a karját díszítő sebhelyek, amelyek keresztbe-kasul szántották át izomkötegeit. Jellegzetes szagot árasztott: nyers, állott bűzt csipetnyi izzadsággal és vizelettel, hozzá a rohadó hús gyomorforgató aromájával. Hányingerem támadt, de szilárdan kitartottam: néztem, ahogy a fogaival tépi a húst a csülökről, és szinte rágás nélkül nyeli a falatokat. Ezalatt a kutya le sem vette rólam a szemét.

Pár perc múlva a férfi abbahagyta a zabálást, rám nézett, és tekintetét kihívóan az enyémbe fúrva lassan átnyújtotta a maradékot a kutyának, mire az nagyot mordult, és ráharapott a csontra. Nem kellett hozzá öt perc, a szelindek az egész csülköt elropogtatta, mialatt gazdája megfontoltan – az élvezet bárminemű jele nélkül – kiitta a sörét, és hatalmas kenyérdarabokat tömött a szájába.

A furcsa lakoma ezzel a végére ért. A férfi talpra szökkent, és magához rántotta a kutyát, aki mohón nyalogatta a földet. Odavetett egy szót, amit önkéntelenül „köszönöm”-nek vettem. Épp készült sarkon fordulni, amikor a kutya szagot fogott: előbb élesen felnyüszített, majd rekedt hörgés kíséretében kitépte magát gazdája szorításából, és átnyargalt az udvaron a düledező csirkeólak felé. Ott aztán szaglászni és kaparászni kezdett, mígnem a férfi odaért és megragadta a póráz végét, hosszan és dühösen üvöltözve a kutyával, saját kedvére. A szelindek engedelmesen követte, némán és ijesztően elsomfordált vele az udvarra telepedő félhomályba. Az erdő széléhez érve aztán futásnak eredtek a Grimley környéki tanyák irányába, én pedig ekkor láttam őket utoljára.

Másnap a hely, ahol a férfi és kutyája letelepedtek, még mindig bűzlött. Gyorsan átfésültem a környéket reggeli körutam során, és ráakadtam arra a pontra, ahol különös látogatóim kiléptek a fák közül. Letaposott gaz és törött ágak jelezték a nyomukat, én pedig pár méterig követtem a csapást az erdő árnyába, de aztán megálltam, és visszafordultam.

Honnan a pokolból jöhettek? Talán a háború olyan súlyos csapást mért az angol férfiakra, hogy egyesek visszatértek a vadonba, hogy íjjal-nyíllal és vadászkutyákkal biztosítsák a túlélésüket?

Csak déltájban jutott eszembe, hogy megnézzem a csirkeólak között mélyen feltúrt földet, amit a kutya fél perc alatt kikapart. Épp azon tűnődtem, vajon mit szimatolhatott meg a bestia, amikor váratlanul jeges szorítást éreztem a szívem körül. Futva magam mögött hagytam a helyet, semmi kedvem nem volt beigazolni legszörnyűbb balsejtelmemet.

Fogalmam sincs, honnan tudtam: puszta megérzés volt, vagy tudat alatt feltűnt valami Christian szavai és viselkedése mögött egy héttel korábbi, rövid találkozásunk alatt. Bármi is állt a háttérben, még aznap délután lapátot ragadtam, és a csirkeólakhoz mentem. Pár percnyi ásás után kiderült, hogy az ösztönöm nem tévedett.

Fél óráig ültem a ház hátsó lépcsőjén, némán a sírra meredve, mire sikerült összeszednem magam, hogy teljesen kiássam a nő tetemét. Szédültem, rosszul voltam, és minden ízemben vacogtam: kezem-lábam önkéntelenül és irányíthatatlanul reszketett, eleinte olyan hevesen, hogy a kesztyűmet is alig tudtam felhúzni. De végül ott térdeltem a sírgödör mellett, és lesöpörtem a maradék földet a holttestről.

Christian alig egy méter mélyre temette, arccal lefelé. A lány haja hosszú volt és mélyvörös, testét különös zöld öltözet fedte, egy mintás tunika csipkeszegéllyel, ami egészen a bokájáig ért volna, de a gödörben a csípőjéig felgyűrődött. Egy bot volt mellé temetve. Elfordítottam a fejét, miközben alig jutottam levegőhöz a bomlás iszonyú bűzétől, és rávettem magam, hogy belenézzek a lány összeaszott arcába. Ekkor láttam meg, mi okozta a halálát: a nyílvessző hegye és csonkja még mindig kiállt a szemgödréből. Vajon Christian próbálta kihúzni, de csupán beletörnie sikerült? Elég sok maradt belőle ahhoz, hogy felismerjem ugyanazt a mintát, ami azt a másik nyílvesszőt díszítette apám dolgozószobájában.

Szegény Guiwenneth, gondoltam, majd visszafektettem a tetemet nyugvóhelyére, és újra betemettem. Mire a házhoz értem, úsztam a hideg verítékben, és biztosra vettem, hogy hamarosan legyőz a rosszullét.

3

Két nappal később, amikor reggel lejöttem a szobámból, a konyha tele volt szórva Christian ruháival és holmijával, a padló ragadt a sártól és a nedves avartól. Halkan felosontam a szobájához, és benéztem félmeztelen testére: hason feküdt az ágyán, arccal felém, mély álomba merülten szuszogott – úgy sejtettem, egy egész heti lemaradást pótol be. A teste láttán azonban újra elfogott az aggodalom. Nyakától a bokájáig horzsolások és sebhelyek borították, mocskos volt, és kibírhatatlanul bűzlött. Haja csomókban lógott. Mégis, valahogy erőt és keménységet sugárzott, szinte tapintható volt a fizikai változás, amin az a beesett arcú, csontváz-vékony fiatalember átment, akivel alig két hete találkoztam.

A nap nagy részét átaludta, csak este hatkor bújt elő a szobájából. Bő szürke ing lógott rajta, nadrágszárai térdnél letépve. Ímmel-ámmal arcot mosott, de továbbra is áradt belőle a verejték és a vegetáció szaga, mintha napokat töltött volna a komposzt mélyén.

Vacsorát adtam neki, és mialatt szótlanul figyeltem, megivott egy egész kanna teát. Folyton rám sandított, gyanakvó pillantásokkal, mintha hirtelen mozdulatoktól, netán váratlan támadástól tartott volna. Karjain és csuklóján megfeszültek az izmok. Egészen más ember ült előttem, mint akit eddig ismertem.

– Merre jártál, Chris? – kérdeztem kis idő múltán, és a válasza meg sem lepett.

– A vadonban. Bent az erdőmélyben. – Azzal újabb falat húst tömött a szájába, és hangosan rágni kezdte. Miután lenyelte, pár mondatot még hozzáfűzött. – Teljesen jól vagyok. Összekarmoltak azok a nyavalyás szederbokrok, de egyébként kutya bajom.

A vadonban. Bent az erdőmélyben. Mi a kénköves poklot kereshetett ott? Elnéztem, milyen mohón falja az ételt, és újra magam előtt láttam azt az idegent, ahogy az udvaron kuporog, mint valami vadállat, és fogaival ádázul tépi a húst a csontról. Christian rá emlékeztetett. Ugyanaz a primitív aura vette körül.

– Rád férne egy alapos fürdő – mondtam, mire elvigyorodott, és helyeslőn felhorkant. Folytattam a faggatózást:

– Mégis mit műveltél az erdőben? Táboroztál?

Hangosan nyelt egyet, és mielőtt megrázta a fejét, felhajtott fél csésze teát.

– Van ott egy táborom, de inkább az erdőt jártam. Olyan mélyre bementem, ameddig lehetett. Még mindig nem tudok túljutni… – Itt elhallgatott, és kérdő tekintettel rám nézett. – Elolvastad az öreg jegyzeteit?

– Még nem – feleltem. Az igazat megvallva annyira meglepett váratlan távozása, és úgy lekötött a ház helyreállítása, hogy teljesen kiment a fejemből apám munkanaplója. Valójában erős kételyeim voltak, hogy csupán megfeledkeztem róla: inkább szándékosan elmém legmélyére száműztem apámat, a kutatását és jegyzeteit, mintha szellemek lennének, akik jelenléte akadályozna az előrehaladásban.

Christian megtörölte a száját, és üres tányérjára meredt. Hirtelen a ruhájába szagolt, majd felnevetett.

– Te jó ég, tényleg büdös vagyok. Melegíts nekem egy kis vizet, Steve, máris lefürdök.

De meg sem moccantam, csak bámultam rá a faasztal túloldaláról. Elkapta a pillantásom, és összehúzta a szemöldökét.

– Mi van, mi jár a fejedben?

– Megtaláltam a lányt, Chris. Megtaláltam Guiwenneth testét. Rábukkantam ott, ahol elástad.

Nem is tudom, milyen reakcióra számítottam Christiantól. Haragra talán, vagy pánikra, netán kétségbeesett magyarázkodásra. Félig reménykedtem abban, hogy értetlenül fogadja a hírt, hogy az ólak között elföldelt hulla mégsem a felesége, hogy semmi köze a barbár sírhoz. De a bátyám tudott a holttestről. Üres tekintettel bámult rám, és a súlyos, verejtékszagú csend kezdett elviselhetetlenné válni.

Hirtelen észrevettem, hogy Christian sír: tekintetét továbbra sem vette le rólam, de fátyolt vontak rá a könnyek, majd végigfolytak az arcát borító mocskon. De egyetlen hangot sem adott ki, és arckifejezése továbbra is üres, szinte vak merengést tükrözött.

– Ki lőtte le? – kérdeztem halkan. – Te voltál?

– Nem – felelte, és könnyei elapadtak, szemét az asztallapra szegezte. – Egy mitágó végzett vele. Nem tehettem semmit.

Mitágó? A szó semmit sem jelentett nekem, bár ismerős volt a papírlapról, amit magamnál őriztem apám jegyzetfüzetéből. Rákérdeztem, mire Chris felállt az asztaltól, de kezét továbbra is a lapján hagyta, és mélyen a szemembe nézett.

– Egy mitágó – ismételte. – Még mindig az erdőmélyben él. Akárcsak a többi. Ott jártam én is, köztük kutattam. Próbáltam megmenteni a lányt, Steve. Még életben volt, amikor rátaláltam, talán életben is maradt volna, de kihoztam az erdőből… tulajdonképpen én öltem meg. Elszakítottam az örvénytől, és szinte azonnal meghalt. Pánikba estem. Nem tudtam, mit tegyek. Eltemettem, mert ez tűnt a legkönnyebb kiútnak…

– Szóltál a rendőrségnek? Jelentetted a halálát?

Christian elmosolyodott, de nyoma sem volt arcán semmiféle morbid humornak. Sejtelmes mosoly volt, válasz egy titokra, amelyet eddig nem ismert – gesztusa mégis csupán védekezés volt, gyorsan elillant.

– Felesleges lett volna, Steve… a rendőrség ügyet se vetett volna rá.

Dühösen felpattantam az asztaltól. Úgy éreztem, hogy bátyám viselkedése ezúttal – mint már korábban is – visszataszító közönyről tanúskodik.

– De hát a családja, Chris… a szülei! Joguk van tudni róla!

Christian felkacagott.

Elöntötte az arcomat a vér.

– Nincs ebben semmi mulatságos!

Azonnal elkomorult, szinte csodálkozva nézett rám.

– Igazad van, szörnyen sajnálom. Semmit sem értesz, ideje többet megtudnod. Steve, Guiwenneth-nek nem voltak szülei, mivel élete sem volt, úgy értem, valódi élete. Több ezerszer élt, de egyszer sem igazából. Én pedig megint csak belészeretek… és újra megtalálom az erdőben, ott rejtőzik valahol…

Bátyám megtébolyult volna? Szavai egy őrült értelmetlen locsogásának tűntek, mégis volt valami a szemében, a magatartásában, ami nem őrületről, inkább megszállottságról árulkodott. De miféle megszállottságról?

– El kell olvasnod az öreg feljegyzéseit, Steve. Ne halogasd tovább. Megismerheted belőlük az erdőt, és megtudhatod, mi folyik benne. Komolyan mondom, nem vagyok sem eszelős, sem kőszívű. Csak csapdába szorultam, és mielőtt ismét útra kelek, szeretném, ha tudnád, miért, hogyan és hová megyek. Talán még segíthetsz is, ki tudja? Olvasd el a naplót. Aztán beszélünk. És miután megérted, mit is tett a mi drága, elhunyt apánk, akkor attól tartok, megint magadra kell hagyjalak.

4

Szerepel egy rész apám naplójában, ami komoly fordulópontról tanúskodik kutatásaiban épp úgy, mint élete folyásában. Hosszabb a többi bejegyzésnél, és egy hét hónapos hézag után következik. Noha beszámolói többnyire részletesek voltak, túlzás lett volna apámat elkötelezett naplóírónak nevezni, stílusa lefirkantott megjegyzésektől egészen a gördülékeny leírásokig terjedt. (Azonnal szemet szúrt, hogy maga is több helyen kitépett lapokat a vaskos könyvből, eltüntetve ezzel apró vétségem minden bizonyítékát. Christian sosem fedezte fel a hiányzó oldalt.) Összességében úgy tűnt, apám arra használta a könyvet és a naplóvezetés csendes óráit, hogy elbeszélgessen önmagával – ekképp rendezve gondolatait.

A szóban forgó bejegyzés 1935 szeptemberéből származott, és nem sokkal azután íródott, hogy összeakadtunk az Ágmanóval. Miután először elolvastam, eszembe jutott a régmúlt esztendő, és rádöbbentem, hogy mindössze nyolcéves voltam akkor.

Wynne-Jones hajnalhasadás után érkezett. Végigsétáltunk a déli csapáson, szemügyre vettük a fluxuscsatornákat, de nem láttunk mitágókra utaló jeleket. Hamarosan visszatértünk a házba, ami üres volt, hála az égnek. Csípős, száraz őszi nap. Az Urscumug képei idén is évszakváltáskor a legélesebbek. Talán érzi az ősz közeledtét, a zöld pusztulását. Közelebb jön a tölgyek suttogó hívására. Hamarosan bekövetkezik a genezise. Wynne-Jones szerint további magányban töltött idő kell, ez így is lesz, bármi áron. Jennifert már aggasztják és felkavarják gyakori távolléteim. Tehetetlen vagyok – nem beszélhetek neki. Teszem, amit tennem kell.

Tegnap a fiúk meglátták az Ágmanót. Azt hittem, már elnyelődött, de a rezonancia egyértelműen erősebb, mint hittük. Úgy tűnik, vonzódik az erdőszélhez, ami nem meglepő. Többször is feltűnt a csapásnál, de egy éve nyomát se láttam. Kitartása aggaszt. A fiúkat felzaklatta a látványa, bár Christian kevésbé vette szívére. Úgy érzem, máris napirendre tért fölötte, talán orvvadásznak vagy helyi parasztnak vélte, aki rövidebb utat választott Grimley felé. Wynne-Jones azt javasolta, térjünk vissza az erdőbe, és csaljuk magunkkal az Ágmanót, egészen a dombhát tisztásáig, ahol bekerül a tölgyörvény erős vonzásába, és előbb-utóbb eloszlik. De tudom, hogy legalább egyhetes utazás megjárni az erdőmélyt, és szegény Jennifert már így is elkeseríti a viselkedésem. Bárcsak elmagyarázhatnám neki, de sajnos nem tehetem. A gyerekeket sem szeretném belekeverni, épp elég aggasztó, hogy már kétszer is láttak mitágót. Esti meséimben varázslatos erdei lényeket ötlöttem ki nekik. Remélem, ettől majd saját képzeletük rovására írják a látottakat. De óvatosnak kell lennem.

Amíg meg nem oldódik a helyzet, amíg az Urscumug mitágója alakot nyer az erdőtől, Wynne-Jones kivételével senki más nem tudhat a felfedezésemről. Az újjáéledésnek tökéletesen kell lezajlania. Az Urscumug a legerősebb, elvégre ő az őskép. Biztosra veszem, hogy a tölgyfák megtartják, de a többiek megrémülhetnek a hatalmától, amit bizonyára ők is érezni fognak, és ez a véget jelentheti. A gondolata is elborzaszt annak, hogy mi történhet, ha ezek az erdők elpusztulnak, noha tudom, nem tarthatnak ki mindörökké.