részlet

Minden fiatal művésznek, aki a nehézségek ellenére sem adja fel az alkotást. Ne foglalkozzatok a gyűlölködőkkel.
!

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Stephan Lee: K-Pop Revolution
Point, New York, 2022

Fordította Lovas Anna

Copyright © 2022 Stephan Lee
Hungarian translation © 2023, 2026 Lovas Anna
Magyar kiadás © 2022, 2026 Kolibri Kiadó, Budapest
A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © 2022 Stephanie Yang

ISSN 2939 676X
ISBN 978-615-122-022-1

Felelős kiadó Pap Zoltán
Felelős szerkesztő Horváth Vivien
Nyelvi lektor Blahó Kata
A szöveget gondozta Darida Benedek
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót az eredeti felhasználásával készítette, a #POV-sorozatlogót tervezte Váraljai Viktória

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A regény egy fikció. A nevek, szereplők, helyek és konfliktusok a szerző képzeletének szüleményei, bármilyen egyezés létező emberekkel, valós eseményekkel vagy helyszínekkel csupán a véletlen műve.

K-PopCentral.com Idol Csapatbió

GIRLS

A GIRLS rajongóinak hivatalos neve: CRUSH

A GIRLS rajongóinak hivatalos színe: pasztell szivárvány

A GIRLS közösségi média oldala: @GIRLS.say.official

Név: WooWee

Életkor: 22

Születési név: Kang Uhi

Pozíció: vezető, vezető énekes, vezető táncos

Csillagjegy: Oroszlán

Magasság: 170 cm

Vércsoport: A

Születési helye: Szöul, Dél-Korea

Jellemző szín: égszínkék

Érdekesség: Régen evett húst, de már nem szereti az ízét!

Név: Aram

Életkor: 18

Születési név: Kim Aram

Pozíció: énekes, táncos, vizuál

Csillagjegy: Mérleg

Magasság: 170 cm

Vércsoport: A

Születési hely: Anszan, Dél-Korea

Jellemző szín: epershake rózsaszín

Érdekesség: A tagok szerint ő a legrendetlenebb!

Név: Se-hung

Életkor: 19

Születési név: Teng Se-hung

Pozíció: főtáncos, főrapper, énekes

Csillagjegy: Skorpió

Magasság: 167 cm

Vércsoport: 0

Születési hely: Peking, Kína

Jellemző szín: élénkzöld

Érdekesség: Van egy egypetéjű ikertestvére!

Név: Helena

Életkor: 18

Születési név: Helena Hjerin Csho

Pozíció: főtáncos, vezető rapper, vezető énekes

Csillagjegy: Bika

Magasság: 170 cm

Vércsoport: A

Születési hely: Newport Beach, Kalifornia, Amerikai Egyesült Államok

Jellemző szín: napsárga

Érdekesség: Álmában csikorgatja a fogát!

Név: Bohi

Életkor: 19

Születési név: Sin Bohi

Pozíció: főénekes, táncos

Csillagjegy: Rák

Magasság: 157 cm

Vércsoport: B

Születési hely: Tegu, Dél-Korea

Jellemző szín: narancsfagylalt

Érdekesség: Fekete öves karatés!

Név: Candace

Életkor: 16

Születési név: Candace Mingjong Park

Pozíció: center, főénekes, rapper, táncos, mangne

Csillagjegy: Szűz

Magasság: 155 cm

Vércsoport: B

Születési hely: Fort Lee, New Jersey, Amerikai Egyesült Államok

Jellemző szín: álomlevendula

Érdekesség: A Mulkogi nevű plüssbálnáját mindenhova magával viszi!

ELSŐ RÉSZ
A BUKÁS

1. fejezet K-POP HARCOS

A következő a helyzet azzal, amikor felrobbantasz mindent magad körül: abban a pillanatban, hogy a bomba kikerült a kezedből, és csak figyeled, amint lassított felvételben átszeli a levegőt, eufóriát érzel – a látvány megborzongat, egy görögtűz omlik le a szemed előtt, miközben a korábban ismert valóságnak búcsút intesz.

Egészen a robbanásig nem fogod fel teljes egészében a hatást. Akkor viszont rájössz, hogy a közeledben mindenkit elérnek a szilánkok, még azokat is, akiket addig nem vettél észre.

Négy nap telt el a nyilvános katasztrófám óta – amit az otthoni barátom, Ethan csak „az évszázad leleplezésének” nevez –, de kívülről nem úgy nézek ki, mint aki tönkretette a saját életét, sárba döngölte öt lány reményeit és álmait, vagy mint aki egy multimilliárdos vállalat első számú ellenségévé vált.

Ehelyett egy kétszemélyes franciaágyban fekszem, ami olyan érzés, mintha pille- és vattacukorfelhők közt lennék, és tengernyi krémfehér lepedő közé fészkeltem magam. Épp most fejeztem be a babcsíralevesből, fűszeres tőkehalból, lila rizsből, tükörtojásból és kimcsiből álló reggelimet (a koreaiak nem tartanak a pikáns reggeliktől). Már leraktam az ezüsttálcámat az ágy lábához, és most ismét a takarók alatt bujkálok, átölelve Mulkogit, a plüssbálnámat, és próbálok visszaaludni, hogy elfelejtsek mindent, ami a Szöulba érkezésem óta történt velem. Ez az ötcsillagos hotel az utolsó szép dolog, amiben részem lesz még az életben. Akár ki is élvezhetem, ameddig lehetőségem van rá.

De maximum két percig tudok még keseregni az életemen, mielőtt lerántanák rólam a takarót.

– Ideje felkelni – mondja Omma, és szörnyülködve felteszi a koszos tálcámat az éjjeliszekrényre, olyan hangosan csörögve vele, amennyire csak tud.

– Omma, miééééérrrrt? – nyögök fel. – Csak hadd aludjak még egy kicsit! Nekem már csak ez maradt.

– Helena már hét óta ébren van, fel is öltözött.

– Hát hip-hip-hurrá Helenának! Talán inkább őt kellene hazavinned Amerikába, és tehetnél úgy, mintha mindvégig ő lett volna a lányod. Mint azokban a sorozatokban, amikben bármiféle magyarázat nélkül lecserélnek egy színészt.

– Candace, egy szavadat sem értem – sóhajt fel Omma. Félrerántja a függönyöket, amitől übererős napfény árasztja el a hotelszobát.

– Omma! – nyögök fel, és a fejemre hajtogatom a párnámat, mint egy taco felső részét. – Miért vagy ilyen?!

Jól tudom, hogy ezen a ponton már hisztis ovisként viselkedem. Omma nem bírja ki, hogy egy kicsit el ne nevesse magát, miközben a csuklómnál fogva felhúz az ágyamból.

– Csak nézz ki az ablakon! – mondja. – Gyönyörű reggelünk van. Jobban fogod érezni magad tőle.

Odabotorkálok az ablakhoz. A lábam még mindig meg van semmisülve az egész nyáron át tartó brutál tréningtől. Megdörzsölöm a szemem, és kihunyorgok a joidói panorámára. Semmi mást nem látok, csak a napfényben csillogó irodaépületek erdejét, ami a maga módján igen gyönyörű. Aztán lenézek az utcára, és ismét megdörzsölöm a szemem.

Beletelik egy másodpercbe, mire felfogom, mit is látok tulajdonképpen. Húsz emelettel alólam a saját arcom néz vissza rám. Odalent emberek népes csoportja gyűlt össze, lehetnek akár százan is. Mindegyikük egy-egy kartonlapot tart a magasba, amelyek egyetlen gigantikus mozaikká állnak össze – annak a fotónak az ezerszeres felnagyításává, ami akkor készült, amikor a mostanra hírhedtté vált beszédemet adtam elő.

A rajongók és a paparazzók napok óta gyülekeznek odakint, de messze ma a legnagyobb a tömeg. És a leghangosabb is. Még a zárt ablakok mögül is hallom a kántálásukat: „Candace, hvaiting! Candace, K-pop harcos!” Páran elől hangosbeszélőbe kiabálnak: „S.A.Y., debütáltasd azonnal Candace-t!”

Odafentről meghallok egy helikoptert – ugye nem egy híradó az?

– Egész reggel itt voltak? – kérdezem úgy, mint akiből kiszorították a szuszt. Omma bólint. Pörög az agyam, ahogy végiggondolom mindazt a munkát, amibe egy ilyen hatalmas fotó kinyomtatása, száz darabbá vágása és koordinálása kerülhetett. – Hogyan…? Ezt mind értem csinálták?

– Ezek a K-pop-rajongók egy egészen más szint – mondja Omma tárgyilagosan. – Senki más nem tud úgy összefogni, mint a koreaiak. – Egy kis büszkeséget érzek a hangjában.

Hirtelen hátraugrom az ablaktól, emlékeztetve magam arra a szörnyűségre, amit tettem.

Érzem, ahogy a torkom összeszorul, a látásom elhomályosul. Képek ugranak be arról az estéről: a mobiljuk fényével megvilágított többezernyi döbbent arc; Madame Csong pofonja, miközben azt kiabálja, hogy tönkretettem a világ legfontosabb K-pop-kiadóját; Jang ügyvezető fenyegetése, miszerint bármi áron tönkreteszi az életem. Szinte klausztrofóbiás érzés kerít hatalmába, ahányszor arra gondolok, hogy nem térhetek vissza a korábbi életembe.

Épp ekkor libben be a szobámba Helena, olyan frissen, mint egy K-beauty-influenszer, rózsaszín szoknyában és blézerben, komplett üde sminkkel, hidrogénszőke hajjal, és ez kiránt a szorongásból.

– Candace, ideje felkelni! – ütögeti meg hosszú, tökéletes körmeivel a telefonja képernyőjét. – Pak Hanszu a KLN Newstól már az ötödik privit küldi neked az interjú miatt. És más riporterek is bejelentkeztek. És szerintem igent kellene mondanunk. Egy rendes interjúval elérnénk azokat is, akik nem követnek téged a közösségi oldalakon.

Ommára nézek. Arra számítok, hogy nemet fog mondani, ám helyette felragyog.

– Pak Hanszu elismert újságíró. Egy interjú vele segítene az ügyünkön… De ez rajtad áll, Candace.

Mielőtt Koreába jöttem, egy tévés szereplés lehetősége teljesen elborzasztotta volna Ommát. De most, hogy gyakorlatilag milliók előtt tettem tönkre a saját hírnevemet, úgy tűnik, feladta, hogy a megítélésemmel foglalkozzon.

– Oké, asszem. Ha segít… – mondom Helenának.

Pillanatnyilag a szerződésem szerint nem hagyhatom el az országot, amíg a S.A.Y. el nem dönti, hogy mit akarnak kezdeni velem. És, ami talán még fontosabb, amíg el nem döntik, mit kezdjenek a többi lánnyal, akiket beválogattak a vállalat legeslegelső lánycsapatába pillanatokkal azelőtt, hogy kinyitottam volna azt a hatalmas számat. Ha egy tévéinterjú válaszra kényszerítheti a S.A.Y.-t, akkor benne vagyok.

Helena körmei kip-kop-kopognak, ahogy a választ pötyögi. A mostanra megszokott hang kaotikus hullámzásról kiegyensúlyozott szinuszgörbére csillapítja az idegeimet. Ha pár nappal ezelőtt valaki azt mondta volna, hogy Ommán kívül Helena lesz az egyetlen, aki meg tud nyugtatni, azt mondtam volna, megőrült.

Mindössze egye hete, gyakornokként egymás esküdt ellenségei voltunk, és felállt a szőr a hátamon, valahányszor egy szobában kellett lennünk (ami sajnos minden egyes nap minden egyes percét jelentette). De mikor minden összedőlt körülöttem, Helena kiállt mellettem, úgy, mint senki más. Ott volt velem, és igyekezett enyhíteni a károkon, miközben a Szöuli Olimpiai Stadionból siettünk el egy furgonnal a minket követő paparazzohordák elől menekülve. Átvette és felügyelte az összes közösségimédia-fiókomat Omma telefonján, mert azonnal felismerte, hogy ez a legjobb fegyverünk a S.A.Y.-jel szemben. Higgadtan azt mondta: „Még mindig nyerhetsz, Candace. Sosem vagy hatalmasabb, mint amikor egy jó ügy érdekében trendingelsz. Tudod te, hogy milyen ritka lehetőség ez?”

Száz százalékban igaza volt. Mint kiderült, Helena egy közösségimédia-zseni, amire sosem jöttem volna rá gyakornok korunkban, amikor a mobiljaink el voltak zárva. Helena robbantotta be a #CandacePark és a #KPopHarcos tageket, amikor a nyilvánosság támogatását kérte a Twitteremen és az Instagramomon. Még ezt a gyönyörű lakosztályt is ingyen megszerezte a LUXIANA Hoteltől, miután azzal a szöveggel posztolta ki a bepánikolt fejemet, hogy „Segítség!! A S.A.Y. kidobott & nincs hova mennem!!” Mindössze pár percbe került, hogy több tucat elit hotel írjon neki priviben, hogy az egyetlen drága #KPopHarcosnak (és az anyjának és a barátnőjének, Helenának) legyen hol megszállnia.

Most, miközben arra várunk, hogy a S.A.Y. lépjen valamit – ami várakozásaim szerint egy csinos kis per lesz, amit a családom húsz emberöltő alatt sem fog tudni kifizetni –, van némi remény arra, hogy mégis minden rendben lesz. Ha a S.A.Y. tényleg tönkre akarja tenni az életem, ahhoz több ezer, sőt talán több millió rajongónak is lesz egy-két szava, és mindezt Helenának köszönhetem.

Hirtelen egészen elérzékenyülök. Helena vállára teszem a kezem. Már majdnem elmondanám neki, hogy mennyire hálás vagyok a segítségéért… de leráz magáról, és undorodva felhúzza az orrát.

– Nem kellene készülődnöd? – pirít rám. – Pak Hanszu pár órán belül itt lesz. És talán ideje lenne fogat mosnod… kétszer. Olyan a leheleted, mint a parmezánba lógatott szárított tintahalnak.

– Ó, te jó ég, nem is! – kiáltom, és a szám elé kapom a kezem.

Ommára nézek, hogy megvédjen, de nincs szerencsém.

– Most meg jól az arcodat is – mondja. – Csipás a szemed.

Ahh. Egy váratlan fejlemény: úgy tűnik, Omma és Helena igazából ugyanaz az ember. Mindketten nyersek, összeszedettek és jól működnek krízishelyzetben – amit rólam egyáltalán nem lehet elmondani. Bármilyen döntést kellett meghoznunk az elmúlt napokban, ketten voltak ellenem.

Duzzogva, az orrom alatt morogva elindulok a márványcsempés fürdőszobába, de igazából megfogadom Omma és Helena tanácsát. Kétszer megmosom a fogamat és a nyelvemet. Fel kell öltenem a páncélomat, mert már nem csak magamért fogok kiállni. Értük is kiállok – mindazokért, akik most odakint állnak, mindenkiért, aki engem támogatva tweetelte a hashtageket.

Hiszen végül is én vagyok a K-pop harcos – akár tetszik, akár nem.

2. fejezet AMIT A SZÍVED DIKTÁL

Ha nem ismerném jobban, azt mondanám, Omma fanatikus rajongóként viselkedik, amikor Mr. Min, a biztonsági őröm, aki éjjel-nappal az ajtónk előtt áll, beengedi Pak Hanszut és a stábját az elnöki lakosztályunkba. Omma otthon, New Jersey-ben is nézni szokta a koreai híradót, így felismerem a nő szoros kontyát és szigorú arckifejezését. Ommával és Helenával meghajolunk neki, Omma pedig igyekszik jó vendéglátó lenni; két kézzel ajánlgatja Pak Hanszunak és a stábjának az üveges vizeket és a szobaszerviz nassolnivalóit.

– Micsoda megtiszteltetés egy ilyen neves zsurnalisztát tudni a köreinkben! – áradozik Omma elfúló hangon a legudvariasabb koreaiját használva. – Az ön beszámolóját tartottam a leghitelesebbnek a gyertyafényes forradalomról.

– Számomra megtiszteltetés, hogy én készíthetem az első interjút Pak Candace-szel – mondja Pak Hanszu, és felém biccent. A szám úgy kiszárad, mint a sivatag, és gombóc nő a torkomban. Ez a hölgy általában háborúkról és választásokról számol be, meg az ázsiai gazdaságról… és most örül, hogy velem beszélhet? Egy bukott K-pop-gyakornokkal?

A stáb felállítja a reflektorokat a nappaliban. Leültetnek a fehér kanapé egyik végébe, Pak Hanszu pedig elhelyezkedik a magenta színű Eames fotel szélén. Miközben Omma a fülem mögé tűri a ragyogó lila hajamat, remegő hangon odasúgom neki:

– Omma, mit mondjak?

– Bármit, amit a szíved diktál, Candace. – Omma magabiztosan bólint. – Gondolj a rajongókra odakint. Ők azért szeretnek, mert az igazi énedet mutattad nekik. Csak tedd most is ugyanezt.

Lehunyom a szemem, és igyekszem lecsillapítani a dübörgő szívverésemet. Itt a lehetőség elmondani a történetemet. Elmondani az egész világnak, minden gyűlölködőnek, aki odakint lehet, hogy nem csak egy nagyszájú kislány vagyok, aki önös érdekből panaszkodik a K-pop-iparra. Hogy amit tettem, jó okkal tettem – valós emberekért, akikkel rosszul bánnak.

Ha van valami, amire újra és újra rájövök magammal kapcsolatban, amióta Koreában élek, az az, hogy amikor a reflektor rám vetül, történik velem valami: az agyam kitisztul, és egy nálam hatalmasabb erő veszi át az irányítást. Merészebb és magabiztosabb leszek, mint általában vagyok. Sosem ismertem ezt a szupererőmet, mivel sosem vetült rám a reflektor, amíg egy csendes koreai-amerikai lány voltam Fort Lee-ben, aki próbál láthatatlanná válni a nagyzenekar brácsaszekciójának hátuljában. Most a létező legnagyobb reflektor irányul rám.

Ommának igaza van. Talán nem tökéletes a koreai nyelvtudásom, de csak az igazat kell mondanom.

Mielőtt észbe kapnék, a szobára csend telepszik. Egy producer visszafelé számol öttől. Aztán Pak Hanszu olyan hirtelen kezd bele az interjúba, hogy beletelik egy másodpercbe, mire egyáltalán észlelem.

– Pak Candace, nem egészen négy nappal ezelőtt felszólaltál a S.A.Y. ellen egy olyan élő adásban, ami eredetileg a cég legelső lánycsapatát jelentette volna be, méghozzá azt a csapatot, amelybe téged is beválogattak. A szavaid nemcsak a S.A.Y. Entertainmentet, hanem az egész K-pop-ipart káoszba taszították. Direkt tervezted meg a beszédedet úgy, hogy a lehető legnagyobb kárt hozza a vállalatnak, és a lehető legnagyobb zűrzavart okozza?

Leesik az állam. Az idegességem végigszáguld az ereimen. Pak Hanszu szája szigorú mosolyra húzódik, a szeme viszont nem követi.

– N-nem, asszonyom – dadogom. – A pillanat hevében beszéltem. A szívemből.

Nincs szünet a következő kérdése előtt.

– A megjegyzéseid nagy figyelmet kapnak az Egyesült Államokban, a szülőföldeden. Tisztában vagy vele, hogy az országodban a média arra használja ezt az esetet, hogy a K-pop korruptságát és ártalmasságát bizonyítsa? Hogy a koreaiak túl durván bánnak a fiatalokkal? Mi a válaszod azokra a megjegyzésekre, amelyek kívülállónak tartanak téged, aki nem tud eleget a kultúránkról ahhoz, hogy meg tudja állapítani, mi nem helyes?

Oké, most már mérges vagyok. Csapdába akar csalni. De nem fogom megkönnyíteni a dolgát.

– Ha ezt mondják – kezdem, és egy kicsit kihúzom magam –, akkor sem ez volt a szándékom. Életem legjobb élménye volt Koreába jönni és K-pop-gyakornokká válni. Néhányan a S.A.Y.-nél a legnagylelkűbb, legtehetségesebb és legkedvesebb emberek, akikkel valaha találkoztam, és új büszkeséget és szeretetet kezdtem érezni a koreai származásom iránt. De azok a dolgok, amik a S.A.Y.-nél történnek, minden kultúrában és minden nyelven felkavaróak lennének. Ezek egyáltalán nem tükrözik Korea értékeit.

Pak Hanszu közelebb húzódik. A tisztelet halvány jeleit veszem észre merev arcvonásain.

– Mint például?

Mély levegőt veszek. Most már nincs értelme visszafognom magam.

Elmesélem neki, milyen extrém diétát kényszerítettek ránk, hogyan mértek le minket egymás előtt, hogyan büntettek és aláztak meg az edzőink, ha nem adtunk le egy bizonyos súlyt. Hogy a csapattársam, Csindzsu (akinek a nevét elhallgatom) szinte halálra éheztette magát, nem ivott vizet, még a nyálát is kiköpdöste, hogy egy grammtöredéket veszítsen a mérés előtt. Hogy Jang ügyvezető mindenki előtt rámutatott a lányok testi hibáira, és plasztikai műtétet javasolt a helyrehozásukhoz – és hogy a hozzám legközelebb álló csapattársam, Binna (akit szintén nem nevezek nevén) volt a legtehetségesebb, aki a leginkább megérdemelte volna a debütálást – hiszen már tíz éve gyakornok volt –, de megváltak tőle, mert nem illett bele a vállalat rendkívül korlátozott szépségideáljába.

És ha már egyszer elkezdem, nem bírom abbahagyni. Elmesélem, hogy az élő műsor alatt telt be a pohár. Egy életlen kép keringett a rajongók között egy gyakornokról, amint One.J-vel csókolózik, az SLK vezető énekesével, a S.A.Y. legnagyobb sztárjával, és valamilyen okból kifolyólag mindenki azt hitte, hogy Helena a titokzatos gyakornok. Gyakorlatilag az egész stadion bojkottálni akarta Helenát. Túlságosan rettegtem ahhoz, hogy elismerjem, a titokzatos gyakornok igazából én vagyok… egészen addig, amíg Jang ügyvezető, meg sem próbálva kideríteni az igazságot, úgy nem döntött, hogy eldobja Helenát, annak ellenére, hogy ő az egész életét a debütálásnak rendelte alá.

– És ezért mondtam, amit mondtam – fejezem be. A torkom fáj a percekig tartó monológtól. A lelkem gyakorlatilag a testem fölött lebegett, miközben kiömlött belőlem minden, ami még bennem maradt a S.A.Y.-ről. Valószínűleg túl sokat árultam el, de pokolian jólesett mindezt kiengedni.

Pak Hanszu csettint egyet a nyelvével, és alig tudja elhinni, hogy ennyi ízletes falatot dobtam neki.

– Micsoda merész, bátor lány vagy – mondja egy alig elfojtott vigyorral –, még a sok ellenérzés és negatív komment ellenére is.

Meghökkenek, és Helenára kapom a tekintetem, aki a telefonját tanulmányozza. Az utóbbi pár napban felolvasta nekem a kommenteket – én nem bírtam rájuk nézni –, de tudhattam volna, hogy csak a pozitívakat adja át.

– Amint azt tudod – folytatja Pak Hanszu témát váltva –, másban is különbözik a koreai szórakoztatóipar a hollywooditól: Koreában illemet és helyes viselkedést várunk el a sztárjainktól. A randizást sosem támogatták a K-pop-sztárok esetében, sokkal inkább tabu. Szóval egészen meghökkentő számomra, hogy miután elismerted, hogy megcsókoltad One.J-t, miközben együtt voltál egy gyakornok fiúval, a rajongók még mindig a te oldaladon állnak.

Lassan bólintok, hogy időt nyerjek magamnak. Pörög az agyam. One.J-ről és Jongbéről különösen óvatosan kell beszélnem. Visszaemlékszem a sokórányi, Helenával és Kong menedzserrel töltött brainstormingra, hogy kitaláljuk, hogyan beszéljek a fiúkról. Bármennyire is hűségesek hozzám egyes rajongók, az sehol nincs ahhoz képest, amennyire One.J-re féltékenyek a saját rajongói. Számukra ő gyakorlatilag egy isten, és egy hozzám hasonló egyszerű halandó nem érdemli meg, hogy megcsókolja.

Krákognom kell.

– Amikor megérkeztem a S.A.Y.-hez, az első, amire megtanítottak, hogy a randizás tönkretehet számomra mindent. A rajongóim ellenem fognak fordulni, ha rajtakapnak, hogy csak megfogtam egy fiú kezét. De én úgy gondolom, hogy a nyilvánosság reakciója a randitilalom idejétmúltságát mutatja, azt, hogy inkább a K-pop-ipar vezetőinek az értékrendszerét követi, mint a rajongókét, és ez egy újabb módszer, amivel az ipar próbál kontrollálni és elszigetelni minket. Szerintem a generációmnak elege van abból, hogy az idősebbek irányítsanak minket, és azt hiszem, itt az ideje, hogy újraírjuk a szabályokat. Ha a S.A.Y. azt akarná, hogy válasszak aközül, hogy a szabályait kövessem, vagy a szabadon randizhassak azzal, akivel akarok, aki Jongbe, és nem One.J… Hát, tudja, mit választottam.

Pak Hanszu nem tudja leplezni, mennyire élvezi a drámát. Hagyja egy kicsit leülepedni, mielőtt folytatná.

Nem beszéltem Jongbével, mióta elmenekültünk a Szöuli Olimpiai Stadionból; vissza kellett mennünk vele a S.A.Y. főhadiszállásra, mielőtt eljöttünk a LUXIANA-ba. Nem tudtunk egy utolsó csókot sem váltani – inkább meghalnék, mint hogy megcsókoljak egy fiút Omma előtt –, de a szemembe nézett és azt mondta: „Ha bármire szükséged van, én teljesen elköteleztem magam az ultimate biasomnak.”

De azóta nem keresett. Újra és újra megpróbáltam felhívni a becsempészett telefonját, de semmi válasz. Nem tudok másra gondolni, mint hogy a S.A.Y. lakat alatt tartja a gyakornokszálláson. Rólam faggatják. Kong menedzser sem tudja elérni őt. Amennyit tudok róla, akár haza is küldhették Atlantába. Az összes ember közül, akinek romba döntöttem a K-pop-álmait, miatta érzek leginkább bűntudatot. Jongbe annyira tiszta szívű srác, és nem érdemelte meg azt, amibe belekevertem. Szeretném újra és újra elmondani neki, hogy az a csók One.J-vel nem jelentett semmit – még a semminél is kevesebbet. Talán most, hogy egy kicsit több idő telt el, és több ideje volt gondolkodni az egész csókbotrányon, már nem is akar tőlem semmit. Nem tudnám hibáztatni érte.

– Utolsó kérdés, Pak Candace – mondja Pak Hanszu. – Miközben beszélünk, te épp egy nagyon nehéz szituációban vagy. A S.A.Y.-jel kötött szerződésed alapján nem hagyhatod el az országot, a jogi szakértőink szerint pedig a S.A.Y.-nek jogában áll pert indítani ellened és a családod ellen szerződésszegésért és a vállalati titkok megosztásáért. Mégis úgy tűnik, feltűnően nyugodt vagy. Hogyan lehetséges ez, ha egyszer ilyen közel állsz hozzá, hogy mindent elveszíts?

Szúr a szemem, ha arra gondolok, min kell a családomnak keresztülmennie miattam. Otthon, New Jersey-ben Appa és Tommy egyedül állják a sarat – KakaoTalkon azt mesélték, hogy ismeretlen öltönyös férfiak fotózgatják a házunkat és kutatják át a szemetünket.

De nem mutatom ki a világnak, mennyire meg vagyok rettenve. Pak Hanszura meredek, de azt képzelem, hogy Jang ügyvezető arcát látom. Madame Csongét. És mindazokét a S.A.Y.-nél, akik azt hiszik, felettünk állnak – akik azt hiszik, jogukban áll ránk taposni.

– A családomnak rengeteg veszítenivalója van – mondom óvatosan, és minden akaraterőmre szükségem van, hogy ne remegjen a hangom. – Omma és Appa éveken át fáradhatatlanul dolgoztak takarítóként, amíg meg nem tudták nyitni a kisboltjukat Fort Lee-ben, hogy a bátyámnak, Tommynak, és nekem a legjobb esélyeket teremtsék meg. Ugyan nem vagyunk szegények, de szűkösen élünk, mert a szüleim egész életükben arra spóroltak, hogy a lehető legjobb felsőoktatást biztosítsák nekünk, amit el tudunk érni. Omma és Appa mindig azt mondták nekünk, hogy tartsuk be a szabályokat és legyünk illemtudóak, nehogy kockára tegyük a jövőnket. Ugyanakkor Omma arra is megtanított…

Itt elszorul a torkom. Össze kell szednem magam, mielőtt folytatni tudnám.

– Omma arra is megtanított, hogy vannak dolgok, amiket senki sem vehet el tőlünk, hogy a pénz, a hírnév vagy a jól kinéző papír önmagában nem jelent többet, mint ami. A S.A.Y. és Jang ügyvezető elveheti a családi házunkat, a boltunkat, a jövőnket. Egy parányit gazdagabbá tehetik magukat, de mindig is szűkölködni fognak az olyan dolgokban, amiket nem lehet ellopni.

Pak Hanszu megköszörüli a torkát és nyel egy nagyot.

– Azt hiszem, mindent megtudtunk, amire szükségünk volt – mondja a producerének. Aztán nekem: – Köszönöm, hogy ilyen őszinte voltál. Holnap fogjuk leadni a KLN-en este hatkor.

Talán csak képzelem, de valamiféle súlyos teher ereszkedik a lakosztályra. A stáb csendben elpakol, és nem néznek egyikünk szemébe se. Omma újra átmegy vendéglátó üzemmódba, átveszi a névjegykártyákat a producerektől, meghajol mindenki előtt, és biztatja őket, hogy vigyenek magukkal üveges vizet és nassolnivalót. Helena elfoglalja magát a telefonjával.

A szorongásom az egekbe szökik. Lehet, hogy nagyon-nagyon sokat mondtam? Megsértettem Pak Hanszut és a stábját az… amerikaiságommal? Megijedtek tőlem, miután ennyire lehordtam a S.A.Y.-t? Be kellett volna fognom, amíg még nem állunk olyan rosszul?

De másodpercekkel azután, hogy a stáb elhagyja a lakosztályt, Omma és Helena gyakorlatilag rám vetik magukat. Mindannyian a kanapéra zuhanunk.

– Mi van…? – kezdem, de aztán rájövök, hogy mindketten bömbölnek.

– Annyira elképesztő vagy, Candace! – zokogja Helena.

– Olyan büszke vagyok rád! – mondja Omma.

Még mindig el vagyok képedve.

– De miért ment el mindenki olyan gyorsan egy szó nélkül?

– Ki tudja? Talán zavarban voltak – találgat Omma ragyogva, és a szemét törölgeti –, vagy talán egy kicsit meg is ijedtek. Nem mindennap találkozni egy fiatal lánnyal, aki ennyire bátor és bölcs, mint az én Candace-em. És minden úgy van, ahogy mondtad. Az a cég elvehet tőlünk mindent erre az életre és a következőre.

3. fejezet A LÁMPA ALATT VAN A LEGSÖTÉTEBB

Másnap este nem nézzük meg az interjút Pak Hanszuval. Helena a nagy fehér kanapén fekszik, körmeit Omma telefonján kopogtatva, mint mindig. Egy K-drama megy a hatalmas, ívelt tévén. Ezt a műfajt szereti Omma a legjobban: a Csoszon-dinasztia idején játszódó történelmi kosztümös drámát, ami egy szerény parasztasszonyról szól, aki az udvari ranglétrát megmászva a királynő tanácsadójává válik, hála ügyességének és vonzerejének.

De látom, hogy Omma alig figyel oda. A kanapé legszélén ül, a gondolatai pedig ezer kilométerre járnak innen.

Azonnal talpra ugrik, mikor kopogtatnak az ajtón.

– Gaü, paü, po – halljuk Mr. Min hangját a folyosóról. Kő, papír, olló. Ez a jelszó arra, hogy biztonságos kinyitni az ajtót.

Forgatom a szemem, hogy ez mennyire túlzás. Mr. Min minden bizonnyal egy ügyes plázaőr, aki most titkos ügynököt próbál játszani. Mondjuk az biztos, hogy illik rá a szerep. Majdnem kétméteres, szögletes állkapcsa van, és mindig élére vasalt, fekete öltönyt hord. Mégis képtelen vagyok teljes mértékben megbízni benne. A S.A.Y. küldte, ami azt jelenti, hogy nem az a dolga, hogy megvédjen minket, sokkal inkább az, hogy bent tartson minket. De Omma, úgy tűnik, teljesen megbízik benne; mindig felajánlja neki, hogy hoz egy széket az előszobából, amit Mr. Min minden alkalommal visszautasít. Azon gondolkozom, vajon bejön-e neki a pasas, ami annyira borzalmas gondolat, hogy emlékeztetem magam rá, hogy az anyám férjes asszony. Aztán legszívesebben kihánynám az egész lelkemet.

Amikor Omma kinyitja az ajtót, Mr. Min begörget egy sokemeletes csokoládé szökőkutat, és egy tálnyit a világ legtökéletesebb, drágakőszerű epréből, amit valaha láttam.

– A szálloda ajándéka. Gratulálni szeretnének Candace-ssinek a lenyűgöző interjúhoz.

– Úúú, de csini! – sikolt fel Helena, és rohan, hogy lefotózza a csokiszökőkutat.

– Milyen figyelmes! – lelkendezik Omma egy röpke mosollyal, ami hamar el is tűnik az arcáról. – Ó, de Candace allergiás az eperre!

– Igazán sajnálom – mondja Mr. Min, mélyen meghajolva. – Azonnal tudatom a személyzettel.

– Nem, semmi baj, Mr. Min – szólalok meg. – Csak egy kicsit vagyok allergiás. – Egy kicsit felpuffad tőle a szám. Különben is, valamilyen finomsággal el kell terelnem a figyelmemet arról, hogy épp Korea legnagyobb hírcsatornáján sugározzák az interjúmat.

Helena levideózza, ahogy belemártom az epret a csokipatakba, és beleharapok. Megmutatja a szöveget, mint mindig, mielőtt posztol valamit Instagram-sztoriba. „JUJ, DE FINCSI!!!!! Köszi, @HOTELLUXIANA, hogy feldobtad a kedvem ebben a nehéz időszakban!!!!!”

– Uh, ez tényleg megér egy Insta-sztorit? – kérdezem az orromat felhúzva.

– Candace, most már influenszer vagy, ideje úgy is viselkedned. Miért van az, hogy azt követik a legtöbben, aki a legkevésbé érdemli meg, nem igaz? – Helena ingerülten Ommára néz. Szinte biztos vagyok benne, hogy Omma nem tudja, mit jelent az, hogy „influenszer”, de azért egyetértően néz Helenára.

– Jól van, posztold – adom meg magam.

– Igazából ne, ne posztold! – mondja Omma, mint akinek hirtelen ötlete támadt. – De mentsd el a videót.

Helenával kérdőn nézünk rá. Ommának eddig semmilyen véleménye nem volt a posztjainkról. De mivel Helena odavan Ommáért, csak annyit mond, „Igenis, Mrs. Pak”, majd kérdés nélkül félbehagyja a posztolást.

– Ó, hoztam még valamit, lányok! – mondja Mr. Min, megtörve a kínos csendet. Kihalászik valamit a zsebéből. – Kong menedzser azt kérte, hogy ezeket adjam vissza nektek.

Helena olyan hangosan sikít fel, hogy beleremeg az agyam. Kikapja a csillogó rosegold telefonját Mr. Min kezéből, és megcsókolja, mintha a rég elvesztett kiskutyáját kapta volna vissza. Miután összekapta magát, hálásan biccentve visszaadja Ommának a mobilját, aztán eltűnik a szobájában, hogy bepótolja a kimaradt időt.

Én is elveszem a telefonom Mr. Mintől. Egész nyáron a S.A.Y. főhadiszállásán volt elzárva. Meg sem tudom számolni, hány órát töltöttem a telefonom után sóvárogva – és én sosem használom a „sóvárogni” szót. De most nem jut eszembe, mihez kezdhetnék vele. Mióta mindent felrobbantottam magam körül, jó volt minden értesülést Helena szűrőjén keresztül kapni a világról. Segített elhitetni magammal, hogy mindez igazából nem történt meg. Egész életemben ez volt az első alkalom, hogy olyan döntést hoztam, ami valóban, tényleg hatással volt másokra. Nem is az online gyűlölködők vagy a S.A.Y.-vezetők érdekelnek igazán. Akik miatt nem tudok aludni, az Helena, Aram, Bohi, Se-hung, és még WooWee is; a lányok, akiket kiválasztottak a csapatba, amit magammal rántottam, valamint Binna, Csindzsu és az összes többi gyakornok, aki szó nélkül kapott volna a lehetőségen, ami nekem jutott.

Odamegyek az ablakhoz, és lenézek. Már sötét van kint, de még mindig ácsorog pár rajongó a hotel bejáratánál, akik Szabadságot Candace-nek! és Szégyen a S.A.Y.-re! posztereket tartanak. Látok egy rajongót, aki egyedül áll – egy nagyjából velem egykorú lányt; kicsit pufi, és iskolai egyenruhában van. A tábláján ennyi áll: Candace, Itt Vagyok! Felém néz, de tudom, hogy nem lát.

Elképzelem őt hazafelé a metrón, ahogy az éjszakai háziktól és a holnapi iskolától fél. Azon gondolkozom, vajon magányos-e; vajon máshogy látná-e az életét, boldogabbnak, ha tudná, hogy Candace Park ebben a pillanatban épp visszanéz rá.

– Látlak – suttogom hangosan, és megkocogtatom az ablaküveget.

Az interjúm Pak Hanszuval megteszi, amit kell. A következő szintre repít.

Az adás utáni reggelen az ablakom előtti tömeg még nagyobb, mint eddig volt. Helena izgatottan jelenti a híreket a közösségimédia-oldalakról, miközben görget. Elindult egy közösségi finanszírozáson alapuló kezdeményezés, hogy kifizessék az esetleges perem számláit, és az összeg máris akkora, hogy nem akarom elhinni (Omma persze kijelentette, hogy semmiképpen sem fogadhatjuk el). A legnépszerűbb K-pop YouTuber, TRASH4SLK folyamatosan engem támogató videókat posztol („CANDACE PARK AZ A FEMINISTA IKON, AKIRE MA A K-POPNAK SZÜKSÉGE VAN”). A S.A.Y.-t felszólító petíció, amely a debütálásomat követeli, már több százezer aláírásnál jár. A két promóciós dal, amit a többi gyakornokkal együtt vettünk fel – az „I’m Every Girl” és a „Rainbow Road” – új K-pop-rekordokat dönt. De ami miatt Helena a legizgatottabb, hogy az Instagramom követőtábora egymillióra ugrik. Még egy kék pipát is kapok a nevem mellé, amit korábban sosem gondoltam lehetségesnek! Mielőtt Koreába jöttem, összesen huszonnégy követőt sikerült összeszednem, ennek is a felét a legjobb barátom, Imani titkos K-pop-rajongó accountjai tették ki.

De a következő öt napban még mindig semmilyen hivatalos válasz nem érkezik a S.A.Y.-től. Éjjelente videóhívásaink vannak Kong menedzserrel, aki továbbra is a S.A.Y.-nek dolgozik, hogy tájékoztasson az újdonságokról. Sosem mond igazi híreket, de azt mindig, hogy a vezetők teljesen ki vannak akadva. Jang ügyvezető egyáltalán nem jött be az irodába; költöztetők érkeztek, hogy elvigyék az összes bútort; zárt ajtók mögött folyamatosan megbeszélések zajlanak a vállalat jövőjéről. Mindig megkérdezem Kong menedzsertől, mit tud Jongbéről, de nem igazán tud hírekkel szolgálni; nem járt a S.A.Y. gyakornokszállásának fiúszárnyában, ami súlyos biztonsági ajtókkal és külön liftekkel van leválasztva a lányszárnyról.

Omma mindeközben arra készül, ami ezután fog történni. Megígérte Appának és Tommynak, hogy azonnal hazamegyünk, amint a S.A.Y. eldönti, be fog-e perelni, vagy enged kiszállni a szerződésből. Elintézte a Fort Lee Magnettel, az otthoni iskolámmal New Jersey-ben, hogy küldjék el nekem a tananyagokat, mivel a tanév már megkezdődött nélkülem. Minden este Kakaózok Imanival – elvileg arról, mi történt az órákon, amiről lemaradtam, de persze igazából arról szólnak ezek az alkalmak, hogy kitárgyaljuk, ami éppen történik, néha Helenával közösen.

Senki sem olyan izgatott a történtek miatt, mint Imani.

– Nem tudom, hogy szabad-e ilyet kérdeznem, de nem gondoltál még arra, hogy Koreában maradsz? – érdeklődik. – Végül is még mindenki azt akarja, hogy debütáljatok. Para, mit meg nem tettél, hogy felrázd az ipart, aztán a végén nem is leszel a része!

Megrázom a fejem.

– Mindazok után, ami történt, gondolni sem tudok rá… Elfáradtam.

– Ja, szerintem végünk – sóhajt fel Helena. – Valószínűleg ideje hazamennem Amerikába és elkezdeni főiskolákra jelentkezni… A szüleim elég pénzt hagytak rám a továbbtanuláshoz.

Helena összeráncolt szemöldökkel néz le a telefonjára, és ekkor leesik: tudom, hogy ha azt mondanám, maradni akarok, és megpróbálok egy másik cégnél debütálni, Helena a végsőkig mellettem maradna. Most, hogy jobban megismertem, már értem, miért volt olyan intenzív (és akkor finoman fogalmaztam) gyakornokkorában. Elszántan bizonyítani akarta, érdemes rá, hogy valami nála nagyobbnak legyen a része – egy család tagja. Pont ezért ilyen elszántan hűséges hozzám és Ommához, miután a K-pop-karrierje semmivé vált, és mi befogadtuk.

– Értem – rázza a fejét szomorúan Imani –, de ezen a ponton a S.A.Y. már így is egy életre ellehetetlenített titeket. – Valamiért ettől mindannyiunkból kiszakad a kontrollálatlan röhögés. Imani folytatja: – Ennyi erővel akár még nagyobb felfordulást is kavarhatnál. Egészen legendás lennél! Ó, üdv, Mrs. Pak!

Helenával hátraperdülünk. Omma az ajtóban áll. Ránk villant egy szigorú mosolyt, majd otthagy minket.

Eltelik egy újabb hét, és semmilyen hírt nem kapunk az S.A.Y.-től, se jót, se rosszat. Néhány órámon részt veszek az éjszaka közepén (nagyon kemény a tizenhárom órás időeltolódás), és megcsinálom az összes házimat. Omma meghívta Helenát, hogy lakjon velünk New Jersey-ben ameddig csak akar, és támogatja, hogy beadja a jelentkezését főiskolákra, amilyen hamar csak tudja.

De a rajongók nem adták fel; azzal ostromolják a S.A.Y.-t, hogy engedjen el engem. Az összes koreai csatornán rólam van szó, és még néhány nagyobb amerikai hírcsatornán is.

Mégis, az a lány, akit a tévében látok mindenféle dolgokat csinálni, mintha csak egy filmszereplő lenne, aki történetesen hasonlít rám. Az igazi énem ebben a lakosztályban ül, és a telefonján K-dramákat néz (pedig nézhetné a hatalmas tévén is), vagy ímmel-ámmal házikat írogat, amelyekről tudja, hogy sosem lesznek leosztályozva. Egyetlen rajongóval sem tudtam beszélni az utóbbi időben, még csak friss levegőt sem szívtam (már amennyire a szöuli levegő frissnek számít). Nem tudom lerázni magamról az ürességet, ami belülről emészt.

Omma biztosan látja rajtam a szomorúságot, mert egyik reggel kijelenti, hogy meglátogatjuk Harabodzsit.

Felnézek a háziból.

– Hogy? Nem hagyhatjuk el a LUXIANA-t.

A szerződésem szerint a S.A.Y.-nek mindig tudnia kell, hol vagyok. Ezenkívül Mr. Min figyelmeztetett minket, hogy mivel ilyen hirtelen lettem híres/hírhedt, veszélyes egy komplett biztonsági egység nélkül emberek közé mennem.

Omma beharapja az ajkát.

– Azt hiszem, ha valamikor helyén való megszegni a szabályokat, akkor az az alkalom, amikor a szeretteiddel akarsz találkozni. Mr. Minnel egész héten azt tervezgettük, hogyan tudunk kijuttatni téged a hotelből.

A szívem nagyot dübben. Kiugrom az ágyból, leejtem a tollamat.

– Mr. Minnel? Szerinted bízhatunk…?

– Végig figyeltem Min urat. Rendes ember. Tudom, hogy megbízhatunk benne.

Egész életemben nem szerettem még ennyire Ommát.

– Ki vagy te, és mit csináltál az anyámmal?

Most, hogy visszagondolok, Omma mindig is extra kedves volt Mr. Minnel. Odaadta neki azokat a cipőbe rakható zselés betéteket, amiket eredetileg Appának akart hazavinni („El sem tudom képzelni, mennyire sajoghatnak a talpai attól, hogy állandóan ránk vigyáz!”). Felajánlotta neki a telefonját kölcsönbe, hogy azon tévézhessen, amit Mr. Min hálásan visszautasított („Munka közben sosem unatkozom.”). Minden délután meginvitálja a lakosztályba egy teára, és a Koreában kötelező sorkatonaságban töltött idejéről kérdezi őt, és érdeklődve hallgatja a válaszait.

Szóval mégsem flörtölt vele (tá-dámm!). Puhította, próbálta rávenni, hogy a S.A.Y. helyett hozzánk legyen lojális. Úgy tűnik, Ommából remek CIA-ügynök lehetett volna.

Másnap reggel Mr. Min és Omma elmesélik a szöktetés menetét nekem és Helenának – Omma még Kong menedzsert is besorozta, hogy segítsen. Mr. Min komoly, mély hangján összefoglalja a tervet. Helena lesz a csali. Nekem álcázva magát a szálloda személyzeti bejáratán távoznak Mr. Minnel – amiről az ügyesebb rajongók már nyilván tudnak –, és miközben az összes fan feléjük rohan, Ommával mi kiszökünk a főbejáraton. Omma és Mr. Min már beszéltek a hotel személyzetével, és mindannyian segíteni fognak.

– Ez be fog jönni? – kérdezem, mert túl egyszerűnek tűnik.

– A rajongók a legkevésbé arra számítanak, hogy a hírességek szem előtt legyenek – magyarázza Mr. Min. – Elképesztő, mire nem képesek, hogy közel kerüljenek a sztárokhoz, de alig veszik észre őket, amikor ott vannak a szemük előtt.

– Mindig a lámpa alatt van a legsötétebb – mondja Omma vigyorogva.

– De a S.A.Y. nem tudja meg azonnal, hogy elhagytuk az épületet? – kérdezi Helena.

Mr. Min nyel egyet.

– Jelenteni fogom a S.A.Y.-nek, hogy Candace-nek allergiás reakciója lett az epertől, amit a szálloda küldött fel neki, de elmúlt, mire odaértünk volna a kórházba. A S.A.Y. nem fog kérdezősködni, az a legnagyobb félelmük, hogy történik veled valami, amíg az ő megfigyelésük alatt állsz.

Omma alig bírja visszafogni a mosolyát.

– Helena, megvan még az a videó?

Meg sem tudok szólalni. Átölelem Ommát.

Helena posztolja az epres videót a sztorimba, talpra szökken, és felkapja az ezüstös lila parókát, amit Kong menedzser küldött át nekünk a S.A.Y. főhadiszállásáról. Azonnal felpróbálja a tükör előtt, és puszikat dobál a tükörképének.

– Elöl nem illeszkedik szépen – mondja –, de tudok vele dolgozni.

Helena úgy van felöltözve, mint egy híresség, aki csak úgy tesz, mintha nem akarná, hogy felismerjék. Vérvörös ajkak, túlméretezett napszemüveg, földig érő ballonkabát, magas sarkú csizma – mindaz, amit az igazi Candace Park sosem venne fel. Mégis, ha kicsit hunyorítok, mintha egy valamivel magasabb és csábosabb verziómat látnám. És persze jobban áll neki a színem, mint nekem.

– Mr. Min szerint eléggé Candace vagyok? – kérdezi fapofával. – Talán rajzoljak pár pattanást az arcomra és járjak slamposan?

– Onni! – nyávogok. Ommára nézek, hogy megvédjen, de ő csak nevet.

Miután Helena Mr. Minnel kitrappol a lakosztályból, Ommával az ablakhoz megyünk, hogy lenézzünk a kitartó rajongók csoportjára. És valóban, néhány percen belül elterjed a tömegben, hogy a hátsó kijáratnál vagyok. Hallom a felbolydulást, ahogy elkezdenek az épület másik oldala felé áramolni.

– Oké, úgy tűnik, a személyzet leadta nekik a drótot – mondja Omma. – Menjünk! Gyorsan!

Betűröm a lila hajam a fekete Pindu Pandu baseballsapka alá, amit Binnától kaptam, és lerohanunk. Nincs rajtam smink, és a kedvenc fekete kapucnis pulcsimat viselem. Omma a szokásos farmerjában és rózsaszín kardigánban van.

Lefelé menet a személyzet összes tagja szívélyesen üdvözli Ommát; ő pedig a családtagjaik felől érdeklődik, meg a rajztanfolyamról, amire a recepciós lány munkaidő után jár. Láthatóan Omma nem sajnálta rá az időt, hogy mindenkit megismerjen.

Egyenesen kimegyünk a főbejáraton, és észrevesszük Kong menedzser lepukkant Kiáját az utca túloldalán. Még mindig maradt pár bóklászó fan az utcán, akik a telefonjukat nézik, miközben az arcommal és nevemmel díszített posztereiket tartják. Visszafojtom a lélegzetem, miközben elmegyünk mellettük, de Omma belém könyököl.

– Nyugi! – mondja vigyorogva. Aztán angolra vált. – Ennyi erővel akár még nagyobb felfordulást is kavarhatunk, nem igaz?

Visszavigyorgok.

Az autóban végre kiengedem a benntartott levegőt. El sem hiszem, hogy tényleg ilyen egyszerűen megszöktünk, pont ahogy Mr. Min jósolta. Amikor Kong menedzser kihajt az útra és beleveszünk a szöuli forgalomba, Omma megragadja a karját.

– Kong menedzser, nem is tudom, hogyan köszönjem meg mindazt a segítséget, amit nekünk nyújtott.

– Nem tartoznak semmivel. Ez a legkevesebb, amit tehetek azok után, hogy mekkora részt vállaltam a S.A.Y. tevékenységéből.

Kong menedzser hátranéz rám a visszapillantó tükörből. Fáradtan rám mosolyog. Viszonzom.

Az összes őrült dolog közül, ami a Nagy Leleplezés óta történt, leginkább az lep meg, hogy Kong menedzser a legnagyobb szövetségesemmé lépett elő: mindennap telefonálnak Ommával, és ő lett a beépített emberünk a S.A.Y.-nél – amivel nemcsak az állását kockáztatja, hanem akár be is perelhetik.

Ez a szöges ellentéte annak, amit a gyakornoki időm alatt tapasztaltam. Akkor egyáltalán nem láttam az emberi oldalát. A totális hatalom megtestesülésének gondoltam őt, akitől félni kell. Ahogy az általános iskolás tanáraimat sem tudtam elképzelni az osztálytermeken kívül, róla is azt hittem, hogy megszűnik létezni, amikor nincs a szemem előtt. De most, távol a S.A.Y. gyakornoki szállásának éles fényeitől, már látom, hogy ő is ember. Fiatalabb, mint gondoltam, valószínűleg nem fizetik jól, és folyamatosan attól retteg, hogy kirúgják. Visszatekintve már feltűnik, hányszor szegte meg a szabályokat az érdekemben, és hogy eltitkolja a kihágásaimat a feljebbvalók elől. Igen, sokat kiabált velem, és néha meg is büntetett, de csak akkor, ha megérdemeltem. Általában.

Omma megnyugtatóan megpaskolja Kong menedzser karját.

– Semmi kétségem afelől, hogy mindig a legjobbat akarta. Mindannyian hajlandók vagyunk bármire, hogy étel kerüljön az asztalunkra.

Tartalom

K-PopCentral.com Idol Csapatbió

ELSŐ RÉSZ – A BUKÁS

1. K-POP HARCOS

2. AMIT A SZÍVED DIKTÁL

3. A LÁMPA ALATT VAN A LEGSÖTÉTEBB

4. ARANYFIÚ

5. GIRL BOSS

MÁSODIK RÉSZ – RAKÉTÁKAT ÚJRAINDÍTANI

6. IDOL LAKÁS

7. KI FÉL CANDACE PARKTÓL?

8. TINIÁLOM

9. NEMZETKÖZI ÁLOMPÁR

10. PANOK

11. VICCES TÖKÉLETLENSÉGEK

12. PAJZS

13. SZERELMESNEK LENNI KOREÁBAN

14. AZ UTOLSÓ SÁRKÁNY

15. ÁTTÖRÉS

16. FANFICTION

17. UNIKORNIS VARÁZSPÁLCA

18. A HATODIK TAG

19. NEVERIDOL

20. „JOU” (REPRÍZ)

21. AGYKONTROLL

22. A CSILLAGOKBAN MEGÍRVA

23. REPTÉRI DIVAT

HARMADIK RÉSZ – PHOKTHAN!

24. KI A FENE AZ A DEBBIE?

25. PPALLI-PPALLI

26. INSTAGRAM VS. VALÓSÁG

27. ZENEI MŰSOR

28. KÁRMENTÉS

29. IDOLOK CSATÁJA

30. FEKETE BÁRÁNYOK

31. JONGBEANGYAL

32. TRASH4SLK

33. KÖZÖNSÉGTALÁLKOZÓ

34. AKIK IGAZÁN SZÁMÍTANAK

35. A FIÚK

36. A TUDÁS HATALOM

37. TÚL SOK

38. KÖRNYEZETSZENNYEZÉS

39. FÉNYTENGER

40. KÉKBÁLNA

41. AUNTIE BREAD

42. K-POP: SZIGORÚAN BIZALMAS

43. ROSSZ

44. VESZÉLYES NŐ

45. A LEGNAGYOBB MEGTISZTELTETÉS

EPILÓGUS – HARVARDI ESSZÉ

Köszönetnyilvánítás

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes
ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban:
www.booklove.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cabin – SIL Open Font License
Grechen Fuemen – SIL Open Font License
Indie Flowers – SIL Open Font License
Lovelo – Fontfabric™ Free Font Product
Noto Serif – Apache License 2.0
Patrick Hand – SIL Open Font License
Playpen Sans – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0
Saira Condensed – SIL Open Font License
Vollkorn SC – SIL Open Font License