Írta: Sara Cate

A mű eredeti címe: Eyes on Me

Fordító: Kováts Viktória

Szerkesztő: Szalai Eszter

Nyelvi korrektorok: Bodnár Alexandra, Valuska Sára

Műszaki szerkesztő: Oltványi Dorottya

© Sara Cate

© Kováts Viktória

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Stephanie Gafron/Sourcebooks

Borítókép: Sararwut Jaimassiri/Shutterstock

ISBN 978 963 690 275 9 (epub), kiadói kód: MX-3023e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu; web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Figyelmeztetés

Kedves Olvasó!

Fontos számomra a biztonságod és a jólléted. Mielőtt belevágnál ebbe az utazásba, kérlek, ne felejtsd el, hogy vannak olyan témák és személyes tapasztalatok, amelyek néhány olvasóból intenzívebb érzelmi reakciót válthatnak ki. Ez a könyv olyan kérdésekkel is foglalkozik, mint a depresszió, a szorongás, valamint az öngyilkossági kísérlet.

Megígérem, hogy a történet végén happy end vár egy testpozitív camgirlről és egy vulgáris voyeurről, akinek szörnyűek a poénjai és nagyon mocskos a szája.

Prológus

Hét évvel ezelőtt
Garrett

– SZÓVAL BELEMARKOLTAM A HAJÁBA, és mindketten a pillanat hevében voltunk, amikor a szemébe néztem, és azt mondtam: szopd le a farkam, mint egy jó kislány. Aztán már csak arra emlékszem, hogy felemelte az öklét, és behúzott egyet – sóhajt fel Emerson.

– Baszki! – kiáltom egy grimasz kíséretében.

– Jó ég! – mondja Hunter nevetve.

Szegény Maggie tágra nyílt szemmel, elszörnyedve néz Emersonra.

– Kétlem, hogy bejött neki.

Nevetnem kell, miközben a legjobb barátom összerezzen, a sörét az arcához nyomja, hogy enyhítse a rajta éktelenkedő lila folt lüktető fájdalmát. Bármit megadtam volna, hogy ezt végignézhessem. Szinte látom magam előtt, ahogyan ez a nagymenő fickó azt gondolja, egy könnyen megvezethető nőcskével találkozott, aki aztán jól behúzott neki egyet.

Nagy kár, hogy nem tudtak szórakozni kicsit, mert amikor belekezdtek, fogalmuk sem volt arról, hogy a szexet illetően más elképzeléseik vannak.

– Mármint… azt hittem, jól kijövünk – mondja. – Elég perverznek tűnt, és úgy éreztem, neki is tetszik a dolog, de nyilván tévedtem. Nem jön be neki egy kis szexi alárendelősdi.

Ja, ismerem az érzést. Amikor legutóbb hazavittem egy lányt, és a sztenderden kívül bármi mással próbálkoztam, nem jártam jól, hogy enyhén fogalmazzak. Le akartam videózni – nem. Egy másik lányt megkértem, hogy maszturbáljon előttem – nem. Megpróbáltam egy nőt megujjazni egy bárban, mert igazából senki sem látta volna, mi történik – nem.

Tiszta perverznek éreztem magam. Mintha valami baj lenne velem csak azért, mert a „megszokotton” kívül valami mást is ki akarok próbálni. Gondolom, Emerson pont ugyanígy érez a saját alárendelős fétisével kapcsolatban.

A pillanat hevében vajon kinek volt már mersze azt kérni, amire igazán vágyik, csak azért, hogy aztán elutasítsák, és úgy kezeljék, mint valami elmebeteget? Szóval, ja… én megértem.

Valószínűleg ezért van az, hogy időtlen idők óta egyetlen nővel sem gyűrtem a lepedőt.

– Baszki, haver… – csúszik ki a számon, mire a barátaim mind felém fordulnak. – Nem igaz, hogy nem lehet valahogy az embereket az alapján összehozni, hogy milyen perverz dolgokat szeretnek csinálni az ágyban.

Mindenki nevetésben tör ki. Persze azt hiszik, viccelek, és a legtöbbször így is van. De ezúttal nem.

– Kurvára nem viccelek. Milyen jó lenne, ha valaki olyannal tudnál találkozni, aki ugyanolyan ferde hajlamú, mint te? Nem kellene bujkálnod vagy rosszul érezned magad a kis perverzióid miatt, amiktől nedves lesz a bugyid.

– Tiszta őrült vagy, Garrett – válaszolja Hunter, mire az asztalra csapom a poharamat.

– Nem vagyok őrült. Közülünk kinek nincs valamilyen mocskos kis fantáziája, amit mindig ki akart próbálni, de félt kérni? Persze tudom, Emerson nem aggódik emiatt.

Újra nevetni kezdenek.

– Ne már. Komolyan beszélek – mondom. Viccelődhetnek, amennyit csak akarnak, de hallottam a mocskos kis történeteiket. Tudom, hogy a barátaimnak vannak fétisei, csak nem akarják elismerni.

– Minden szar közül, amit valaha csináltatok, mi az, amiről azt kívánjátok, bárcsak újra megkaphatnátok? Biztos, hogy van valami ilyesmi. Halljuk!

– Először te! – vágja rá Maggie egy önelégült vigyor kíséretében.

– Legyen. – Kihúzom magam, és legurítom a maradék sörömet, hagyom, hogy a folyadék egyenesen a véráramomba jusson. – Szeretem nézni.

– Nézni mit? – kérdezi Hunter egy szkeptikus tekintet kíséretében.

– Bármit, asszem. – Megrántom a vállam.

– Szóval inkább néznéd, ahogyan mások szexelnek, ahelyett, hogy te csináld?

Erre még sosem gondoltam így, de ja, ilyesmi. Bólintok.

– Voyeur vagy – teszi hozzá Emerson, és felé fordítom a tekintetem. Nem tűnik meglepettnek. Még sosem ízleltem meg ezt a szót, de nem utálom. Logikusnak érzem, azt hiszem, tényleg az vagyok.

– Ez tényleg ilyen fura? – kérdezem. – De úgy értem, mindenki beleegyezik. Nem szaladgálok körbe, hogy bebámuljak a házak ablakán, vagy ilyesmi, de ha találnék egy lányt, aki nem bánná, hogy nézem, ahogy egyedül… vagy mással van. Nem tudom… beindulok a gondolattól. Miért kellene emiatt szégyenkeznem?

– Nem kell – mondja Emerson, és látom, hogy most komolyan vesz engem. Sőt, az arcára sokatmondó arckifejezés ült ki, amiből tudom, hogy egy ötlet van megszületőben.

És pontosan erre van szükségem.

Őszintén szólva elég kemény volt az elmúlt néhány év. Már csak egy cérnaszál tart ennél a cégnél, és ha nem lennének itt a barátaim, már hónapokkal ezelőtt dobbantottam volna. Lélekölő meló, folyamatosan valaki más céljait és álmait váltjuk valóra, és csak nézzük, ahogyan megbuknak az események, a pénz pedig felszívódik anélkül, hogy újra befektetnék a cégbe.

Imádok a szórakoztatóiparban dolgozni. Imádom a partikat, az embereket és a szervezési folyamat izgalmát, de mostanában arra is alig volt motivációm, hogy elmenjek dolgozni, nemhogy felkeljek reggel. Kell valami, ami miatt kiugrom az ágyból. Célra van szükségem.

Szóval kurvára remélem, hogy az Emerson fejében megszületni készülő ötlet jó lesz – óriási szükségem van rá.

__________

Még mindig ágyban vagyok, amikor a következő reggel megkapom a hívást. Emerson az, akitől megtudom a híreket – a cég, amelynek dolgozunk, csődöt jelentett, és az elmúlt négy évet lehúzhatjuk a vécén.

De még mielőtt sötétség telepedhetne a jövőmre, azt mondja:

– Nem szeretnél saját üzletbe kezdeni?

– Ööö…

Kidörzsölöm az álmot a szememből, és az órára pillantok. Már majdnem tizenegy óra van.

– Ja, mindenképp. Miért?

– Mit szólnál egy randiszolgáltatáshoz?

Randiszolgáltatás? Összeráncolt szemöldökkel várom, hogy folytassa.

– Elgondolkodtatott, amit tegnap mondtál a kompatibilitásról és fétisekről. Szerintem remek ötlet.

Lélegzet-visszafojtva vártam, hogy valami meggyőző ötlettel álljon elő, ne csak valami gyenge vagy félkész tervvel. Bízom abban, Emerson eldönti, hogy ezt meg fogjuk valósítani, mert ha nem így lesz, fogalmam sincs, mihez kezdek majd. Szerencsére a legjobb barátom nem csak fél seggel üli meg a lovat. Amikor szenvedélyesen akar valamit, akkor biztosan eléri a célját.

– Szerintem csináljuk. Egy applikációval akarok indítani, mint egy randiszolgáltatás, de nem egy olcsó szexpartnerkereső. Azt akarom, hogy jó hírű legyen. Különböző tagsági szinteket ajánlhatnánk, VIP-státusszal és olyan szolgáltatásokkal, amiket az emberek tényleg keresnek. Aztán később egy igazi klubot is létrehozhatunk.

– Egy night-clubot? – Könyörgök, mondd, hogy nem. Nem hiszem, hogy van még lelkierőm egy újabb lélektelen night-clubbal kínlódni.

– Egy szexklubot, Garrett. Egy exkluzív helyet, ahol az emberek átélhetik a legvadabb álmaikat. Semmi ítélkezés. Semmi szégyenérzet.

Igen, bassza meg! Felülök az ágyban, és körülnézek rendetlen lakásomon.

– Mi a dolgom?

– Értesz az emberekhez, Garrett. Azt akarom, hogy te legyél a cég arca, és minden ötletedre szükségem van. Tudom, hogy van bőven.

– Oké, benne vagyok.

– Remek.

Kiugrom az ágyból, és kihangosítva tartom a telefonomat, míg kávét főzök és elkészülök a napra. Emerson még egy sor ötlettel áll elő, én pedig a saját ideáimmal válaszolok. Még mindig érzek némi szorongást, félek attól, mi van, ha nem sikerül, de túlságosan felpörögtem ahhoz, hogy ez megállítson.

Emerson Grant hisz bennem, én pedig nem fogom cserben hagyni. Ez pedig azt jelenti, hogy nem figyelhetek a belső hangra. Nem hagyhatom, hogy irányítson. A klub remek lesz. Annak kell lennie.

– Hé, Emerson – mondom, mielőtt letesszük a telefont.

– Igen?

– Köszönöm – mondom, remélve, hogy nem hangzik túl nyálasnak vagy bénának.

– Nem kell megköszönnöd, Garrett. Ez a te ötleted volt.

Ez talán még igaz is, de szükségem volt a lendületére és az iránymutatására. Ahogy már említettem, az elmúlt néhány év nehéz volt, én pedig belefáradtam. Nem hiszem, hogy valaha meg fogja érteni, milyen sokat jelent nekem ez a cég.

Mert az Érzéki Játékosok Klubja megmentette az életemet.

ELSŐ RÉSZ

A tóparti ház

1. szabály: Ne egy szexklubban olvasd el anyukád üzeneteit.

Garrett

CSAK HÁROM DOLOG VAN AZ ÉLETBEN, amit komolyan veszek – a futás, egy jól szabott öltöny és a szex.

Az utolsót pedig nagyon komolyan kell vennem, mert az a munkám. Természetesen nem az, hogy szexeljek, de mindent tudnom kell róla annak érdekében, hogy élvezetes és izgató élményt tudjak kínálni mindenki számára, aki csinálni akarja, és aki nézni akarja, ahogyan mások csinálják. A legapróbb részletekig tudnom kell, másokat mi indít be, mitől érzik magukat biztonságban, és mitől fognak visszajárni a klubba. A szexi és a bizarr között vékony a határvonal. Férfiak és nők számára is tudnom kell partnert találni.

Ha úgy tetszik, tudnom kell, hogy valaki miért jön és mitől megy el.

Most épp a hetes szobában figyelek egy fincsi párocskát, akik mindent tökéletesen csinálnak. A nő az ágyhoz van bilincselve, aranyszínű bőrén megcsillan a szoba halványvörös fénye, miközben a férfi hátulról döngeti olyan tökéletes ritmusban, hogy a nő teljesen megvadul. A póz fenséges, de azért gondolatban feljegyzem magamnak, hogy majd mozdítsam el az ágyat tíz fokkal jobbra, hogy a nézők jobban láthassák a nő arcát. Akár hiszed, akár nem, az emberek igazából erre kíváncsiak… az arcára. A vágyra és az éhségre, ami megbújik kissé fájdalmas és buja arckifejezésében.

Jól döntöttem, amikor visszahívtam őket. Pár héttel ezelőtt megnéztem őket együtt, és az én ötletem volt, hogy ösztönözzük a nagyobb tömeget odavonzó párokat, hogy újra béreljék ki a voyeur szobákat. Kaptak tagsági kedvezményt, a VIP-tagsággal járó további előnyöket, és cserébe még a vörös lámpás szobát is felajánlottam nekik egy órára, ahol a nő első osztályú prostituáltnak érezheti magát, aki saját élvezetét árulja, és az a férfi lehet a partnere, aki a legmagasabb ajánlatot tette.

Igazán dögös műsort csinálnak. A férfi besétált, egy drágának kinéző öltöny volt rajta, arcán pajzán mosollyal, míg a nő próbált úgy tenni, mintha mindez nem érdekelné. Lenyűgöző volt, a tömeg pedig imádta. Nagyon.

Nos, a tömeg kis túlzás. Csak egy maroknyi ember volt. A nézők számára kijelölt területet függöny veszi körül, ami intimitást teremt az összegyűlt csoport számára. Nem hagyhatjuk, hogy elárasszák a voyeur folyosót. Tönkreteszi az élményt, ha valami nagyon személyes dolgot próbálsz száz másik ember társaságában megnézni, akik szintén valami személyes dolgot akarnak megfigyelni. Nem hagyhatom, hogy egy csorda férfi verje a tömegben állva, mintha valami mocskos peep show lenne egy lepukkant szexshop hátuljában.

Itt jövök én a képbe. Pontosan tudom, mit kell szabályozni, és azt is, hogyan tudom úgy megteremteni ezt az élményt, hogy a dolog nem válik irányíthatatlanná. Természetesnek kell tűnnie, még akkor is, ha titokban mindent én irányítok a színfalak mögül.

Ma este rendben vagyunk. Egy nő egyedül nézelődik az ablak előtt állva, az ajkába harapva figyeli, ahogyan az ágyon fekvő nő sokadjára elélvez. Egy pár olyan közel áll egymáshoz, hogy nem tudom eldönteni, a nő nyúlt-e a férfi nadrágjába, vagy a férfi nyúlt a nő ruhája alá, esetleg mindkettő. Ami azt jelenti, hogy pont elég sötét van itt, bár lehet, hogy a piros lámpa fényerején csökkentenem kellene… minden fémfelületről visszaverődik a szobában, ami nagyon zavaró.

Összességében viszont minden tökéletes.

A telefonom megrezzen a zsebemben, de nem veszem elő azonnal, a szabályok szerint itt vagy a privát szobákban senkinél sem lehet telefon, még akkor sem, ha én vagyok a tulajdonos.

A piros lámpás párocska már úgyis végzett, úgyhogy a személyzeti ajtón át halkan kicsusszanok a voyeur folyosóról, majd elindulok az iroda felé. Amint beértem a jól megvilágított személyzeti folyosóra, előhalászom a telefonomat.

Az értesítés így szól: Új üzenet tőle: Anya.

Ó, csodás. Üzenetet kapok anyától, épp miután végignéztem, ahogy ketten barbárok módjára dugnak egy szobában. Rá merném tenni a bal herémet, hogy megint meg akar hívni, hogy csatlakozzak hozzá és a nevelőapámhoz a tóparti házban ezen a hétvégén.

El kellene jönnöd. Gyönyörű az idő a héten.

Hah. Igazam volt.

Ő és a nevelőapám minden évben elmennek a három órányira lévő tóparti házukba, és minden évben hívnak engem is, hogy csatlakozzak. Szívesebben mondanék igent, ha a nevelőapám elfajzott huszonhárom éves lánya nem menne velük. Szóval minden évben csalódást okozok anyámnak a „köszi, de nem” válaszommal, és az idei sem kivétel.

Mia megkeseríti az életemet. Nemcsak az apja, de az én anyám szeme fénye is, aki azzal töltötte az elmúlt tizenöt évet, hogy minden csepp figyelmüket lefoglalta, engem pedig halálra idegesített, de túl öreg vagyok ahhoz, hogy panaszkodjak a köztünk lévő viszálykodás miatt, szóval csak úgy teszek, mintha nem létezne.

– Kivel chatelsz? – kérdezi Hunter a vállam fölött átkukucskálva, miközben én az ajtó mellett téblábolok a telefonomat bámulva.

– Anyukámmal.

Elfintorodik, ahogy elmegy mellettem.

– Fúj, haver. Még mindig hallom, ahogy dugnak a fal mögött.

– És? Ez gáz, vagy mi? – válaszolom nevetve.

– Neked nem az. Mondd meg neki, hogy üdvözlöm! – Majd eltűnik a folyosón, az iroda felé indulva.

– Nem tudom eldönteni, hogy ezt kedvességből vagy perverzióból mondtad – kiáltom, a hangom visszhangzik a folyosón, a távolban is hallom. Ő is nevet.

A köztem és három másik kollégám közötti heccelődés az egyik oka annak, amiért annyira szeretem ezt a melót. Nagyon jól kijövünk. Mindig jól szórakozunk, néha ugyan kissé stresszes, de az a része sosem túl nehéz vagy komoly.

Pont ahogy szeretem.

Majdnem elfelejtettem, hogy egy beszélgetés közepén vagyok anyával, amikor a telefonom rezgése újra emlékeztet rá.

Már évek óta nem jártál a tónál.

Egy pillanatra bűntudat mardos, mert arra gondolok, hogy újra csalódást kell neki okoznom. De tényleg nagyon lefoglal a munka, és nem tudok csak úgy, napokra eltűnni a klubból. Azzal azt kockáztatom, hogy kiesek a ritmusból, hogy elveszítem az energiát, ami ahhoz szükséges, hogy minden gördülékenyen menjen. Az új ötletek, a kreatív projektek, az új események, az érkező ügyfelek és a mindenek fölött álló VIP-tagság. Sok teher nyomja a vállamat, és nem kockáztathatom meg, hogy ezek bebukjanak. Egy pillanatra sem.

Majd átgondolom – írom anyámnak.

Jönnöd kellene. Mia unatkozik itt nélküled.

Lepillantok a telefonomra, és elnevetem magam. A húgom mindent csinál nélkülem, csak nem unatkozik. Inkább nyugiban van. Magába szívja a szüleinktől érkező, háborítatlan figyelmet, ami nélkülem csak felé irányul, ez teljesen biztos. De unatkozni biztos nem unatkozik.

Csábító – írom. De ha azt akarnám, hogy valaki minden tíz másodpercben fújjon rám, kerítenék egy macskát.

Legyél kedvesebb.

Hah. Kedvesebb? Mia és én nem voltunk kedvesek egymáshoz, mióta tizenöt éve először találkoztunk, amikor ő még csak nyolcéves volt, én pedig a húszas éveim elején jártam. Nem kellett volna utálnunk egymást, figyelembe véve a köztünk lévő tizenhárom évet, de ahogy Mia felnőtt, egyre több módot talált arra, hogyan menjen az agyamra. Egy elkényeztetett kislány, aki csak akkor boldog, ha tudja, hogy folyamatosan a kínjaim forrása lehet.

Szerencsére engem pont annyira nem kell félteni, mint őt. És már nem nyolcéves.

Mellesleg tudom, hogy Paul is látni szeretne.

Francba. Ki fogja játszani a Paul-kártyát. A nevelőapámat az elmúlt néhány évben húgyhólyagrákkal kezelték. Az egyik pillanatban jól van, a másikban pedig… anyám ilyeneket mond. Aggódom miatta. Gyakrabban meg kellene őket látogatnom, és jobban részt venni a dolgaikban, hogy tudják, fontosak nekem, de az élet mindig közbeszól.

–  Találkozunk a bárban? – kérdezi Hunter, amikor újra megjelenik, ezzel elvonva a figyelmemet a telefonról. – Ezen a héten Maggie a soros, hogy kézben tartsa itt a dolgokat.

– Ahhh… hogy megint én legyek az egyetlen szingli fickó a csapatban? Remekül hangzik. Feltételezem, Drake is hozza az e heti desszertjét.

– Nem tudom, most van-e neki – dobja vissza a labdát Hunter. – Úgyhogy a tiéd lehet.

Hátrabillentem a fejem, felhúzom a szemöldököm, és magamra erőltetek egy műmosolyt. Hunter legjobb barátja és a klub építésvezetője, Drake, hírhedt nőcsábász, aki nem fog öt percnél többet eltölteni az asztalunknál, mielőtt vadászni indulna a szingli csajok közé a bárban.

A csütörtök esti koccintás már régi hagyomány a csapatunkban, de most tényleg nincs erőm egy újabb páros randihoz a többiekkel. Utálom, hogy megint le kell mondanom. De… a dinamika teljesen átalakult. Azzal nem volt gond, amikor Hunter és Isabel összeházasodtak, mert még mindig ott volt nekem Emerson. De most össze van gabalyodva a titkárnőjével, Charlie-val, ami szuper. Örülök nekik.

Tényleg.

__________

De amikor belépek a bárba, ahol csütörtök esténként össze szoktunk gyűlni, elfog a keserűség, amiért az első dolog, amit látok, hogy az a férfi, akire már tíz éve felnézek, akit annyira csodálok, úgy nyalakodik egy huszonegy éves lánnyal, mintha valami moziterem hátsó sorában lennének.

– Elég lesz – morgom, miközben elindulok az asztal felé, ahol a legjobb barátom és az új, nagyon fiatal barátnője többet lefetyelnek egymás szájából, mint az előttük lévő poharakból.

Charlotte elpirul, majd elfordul Emersontól.

– Ó, sajnálom – mondja, és felemeli a poharát. – Azt hittem, szereted nézni.

A szemem forgatom.

– A szexet szeretem nézni – tisztázom. – Nem az ilyen romantikus enyelgést.

Charlotte elkerekedett szemmel hajol előre.

– Várj… ez a te…. izéd?

– Izém?

– Ja… a fétised.

Könnyed nevetés tör fel a mellkasomból. Ez így kissé leegyszerűsített, ha engem kérdezel, de legyen.

– Így is mondhatjuk. Voyeur vagyok, de azt hittem, ezt már tudod.

Vállat von.

– Csak hallani akartam, hogy kimondod. – Felemeli szűretlen IPA-ját, és belekortyol, én pedig figyelem egy pillanatig.

Charlotte az a fajta lány, aki nem fogja vissza magát. Ha van is szűrője, nem vagyok benne biztos, hogy tudja, hogyan kell használni. Azt hittem, ez nem annyira jön be a legjobb barátomnak, de ő jelenleg olyan szerelmes tekintettel néz rá, amilyet még nem is láttam az önelégült képén.

Nehéz komolyan venni ezt a szart. Ami azt illeti, nekem sem megy. Nevezz cinikusnak, de a szerelem az egyik legnagyobb hülyeség, amit csak csinálhatsz. Emerson boldognak tűnik, ezt meg kell hagyni, de őszintén, szerinte mégis meddig tarthat ez? Élvezd a szexet és a társaságot, barátom, mert néhány év múlva Charlotte valószínűleg utálni fogja azt is, ahogy rágsz, és azt fogod kívánni, bárcsak még mindig a klubban portyázhatnál velem!

Egyszerűen nem hiszem el, hogy miután láttad egy ember mélyebben rejlő, sötétebb énjét, még mindig tud belőled ömleni ez a romantikus baromság. Az emberek kurvára selejtesek, és jobb, ha a kapcsolatok rövidek maradnak – vagy az én esetemben nem is léteznek.

És csak hogy tisztázzuk: nem, nem vagyok féltékeny. Tökéletesen megfelel nekem, hogy a fejemet a nyakamon tartom, és nem veszítem el kis fiatal kis cickóért és egy széles mosolyért. Csak azért, mert a barátomat így elcsábították, engem még nem fognak.

Amikor Charlotte lerakja a poharát, összehúzott szemmel néz rám.

– Szóval ezt azt jelenti, hogy minket is nézni akarsz?

Emerson nevet, én viszont igyekszem nem reagálni.

– Te vagy az első a barátom csajai közül, aki ezt megkérdezte tőlem. Még mindig várom, hogy Isabel és Hunter is felajánlják – viccelődöm.

– Válaszolj a kérdésre! – A karját az asztalon nyugtatja, kihívó arckifejezéssel néz rám.

Egy pillanatra átgondolom. Nem arról van szó, hogy a legjobb barátomat meztelenül akarom látni, vagy nézni akarom, ahogy dugja a barátnőjét. A kapcsolódás miatt csinálom. Látni azt, ahogyan az emberek kifejezik magukat szex közben, ahogyan mozognak, amilyen hangokat kiadnak, ahogy elélveznek. A szex sosem ugyanolyan, mindegy, ki csinálja. És a pornó nem számít. Túlságosan előre eltervezett és irányított. Szóval igen, szeretem nézni, mert ez a legérdekesebb dolog, amit két (vagy több) ember között megfigyelhetsz.

– Nem utasítanám vissza a meghívást. Ez egy meghívás lenne?

– Nem – vág közbe Emerson, én pedig nevetek.

– Nem baj. Csak a megfelelő estén kell elkapnom titeket a klubban – válaszolom, ő pedig nem tudja elrejteni az arcára kiülő kaján mosolyt.

– Valóban – válaszolja Charlotte.

Szokásukhoz híven Hunter, Drake és Isabel késve lépnek be a bárba. Ahogy öten köszönnek egymásnak, és a beszélgetés áramlani kezd közöttük, azon kapom magam, hogy kihátrálok. Megint.

Mostanában sokat csináltam ezt, és biztosan észre is vették.

Az az igazság, hogy inkább lennék otthon, ahol fürdőzhetek a magányomban, nem pedig egy zsúfolt bárban, a barátaim fürkésző tekintete előtt. A telefon megint a kezemben van, olyan e-maileket és üzeneteket várok, amik sosem érkeznek meg. Már szinte azt kívánom, bár történne valami a klubban, hogy végre valami másra figyelhessek.

Amilyen jó haver vagyok, még maradok egy körre, igyekszem nevetni minden poénon, és még én is elsütök pár viccet. De aztán tizenegyre már otthon vagyok, a Tom Ford öltönyömet olcsó flanelpizsamára cserélem, és az ágyban fekve megfordul a fejemben, hogy feliratkozzak az egyik olyan „chatelj dögös fiatal kiscsajokkal” szolgáltatásra. Mármint… nem állna tőlem távol. Volt már rá példa… de természetesen csak a kutatás miatt.

De ez sem valódi. Semmi sem tűnik már valódinak.

2. szabály: Ha beleszeretsz a mostohabátyádba, soha ne mutasd ki! Soha.

Mia

– ÉS MÉGIS MIT CSINÁLNÁL, HA most itt lennél velem?

A képernyőn lévő ősz hajú férfi felkacag, mélyen és érdesen.

– Ó, drágám, olyan boldoggá tennélek.

– Ó, igen? – kérdezem. – Hogyan? Mondd el, pontosan mit tennél!

– És magadhoz fogsz érni, miközben elmondom? – kérdezi, és a hangjában lévő remegés elárulja, hogy izgul.

– Ha szeretnéd – válaszolom. A kék gyűrt bársony kanapén fekszem, azon, ami a szüleim tóparti házának pincéjében van. Nem valami kényelmes, de a kamera szögéhez megfelelő, a szín pedig tökéletes kontrasztban áll világos bőrömmel. Hosszú, ezüstszőke hajam szétterül körülöttem, és csak az a fekete csipkefehérnemű van rajtam, amit ez a kliensem annyira szeret. Felajánlotta már, hogy feltölti az egész szekrényemet ilyen ruhadarabokkal, de mindig visszautasítom. Nem szeretek ajándékokat elfogadni a támogatóimtól, mert attól úgy érzem, hogy tartozom nekik.

ChiefG1963, aki elárulta, hogy az igazi neve Gregg, megköszörüli a torkát. Zavarban van. Ennél a résznél mindig olyan bátortalan lesz, de tudom, hogy ezt szereti. Van érzéke a piszkos beszédhez, és jobban szeret minden szót a számba adni, ahelyett, hogy én megmondanám neki, mit szeretek, mert amikor ezt a múltban megpróbáltam, egyből közbevágott.

– Nos, azzal kezdeném, hogy megnyalogatnám a tökéletes kis mellbimbóidat, bébi.

– Ezeket? – kérdezem, majd letolom a melltartóm szélét, hogy láthassa a mellemet.

– Ó, igen – morogja. – Aztán én… – Kopognak az irodája ajtaján, és egy férfit hallok a háttérben. Gregg felnéz arra a valakire. Várok, visszahúzom magamra a melltartót, hogy aki most besétált Gregg irodájába, ne kapjon olyan műsort, amiért nem fizetett.

Gregg bocsánatkérő arckifejezéssel fordul vissza felém.

– Bébi, ma rövidre kell fognunk.

Duzzogva nézek a képernyőre.

– De csak most értünk el a jó részhez…

– Tudom, de foglalkoznom kell a befektetőimmel, a pénz pedig nem vár, kedvesem.

Próbálok olyan vonakodónak tűnni, amennyire csak tudok, felülök, és a laptopom kamerájába bámulok.

– De a holnapi időpontunk még áll?

– Ki nem hagynám – válaszolja. – Az a gyönyörű mosoly a napom fénypontja.

Ezt a megjegyzést is egy mosollyal díjazom, megmutatva gödröcskéimet, és közben az ajkamba harapok, mert sajnos tudom, hogy igazat mond. Gregg egyike a visszatérő vendégeimnek, és lehet, hogy tele van pénzzel, de mivel az együtt töltött időnk túlnyomó részében a napjáról és a munkájáról beszél, valószínűleg én vagyok az egyetlen ember az életében, aki meghallgatja.

Az óra első felében mindig csak beszélgetünk, elmondja, hova szeretne elvinni, mit szeretne csinálni velem. Én pedig csak rá figyelek. Aztán általában jön a szexi része a dolognak, ha a munka nem szól közbe.

És így megy a legtöbb kliensemmel – egyenlő rész őszinte beszélgetés és erotikus szórakozás. Mindannyian szomjazzák a figyelmet, kétségbeesetten vágynak a kapcsolódásra, és ki vannak éhezve valami perverzre.

A speciális tehetségem az, hogy mindig provokatív vagyok a képernyőn, és tettetett érdeklődéssel hallgatom őket.

Oké, ez elég szívtelennek hangzott. Valamennyire azért érdekelnek. Vagyis azért fizetnek, hogy érdekeljen, amit mondanak.

Miután megszakad a vonal Gregg-gel, megfordul a fejemben, hogy visszamegyek a live stream chatekhez, és keresek egy másik VIP-kérelmet, de ehelyett a következő órát azzal töltöm, hogy a Tumblrt nézegetem a telefonomon.

Apa és a nevelőanyám épp hajózni vannak a barátaikkal, én pedig együl maradtam a házban, így most tudok dolgozni.

Minden nyáron eljövünk a tóhoz, és bár már huszonhárom vagyok, elég idős ahhoz, hogy saját lakásom legyen, szeretek itt lenni. Tudom, hogy inkább Cancúnban vagy Vegasban kellene buliznom a többi huszonévessel, de ez nagyon nem az én stílusom. Én inkább az ott-érzem-jól-magam-ahol-vagyok típusnak tartom magam.

A szüleim úgy élnek, mintha már kirepültem volna a fészekből, attól függetlenül, hogy még mindig benne üldögélek. Ez csak annyit jelent, hogy sokat vannak úton, nem aggódnak miattam, így megvan a magánéletem és az ahhoz szükséges wifim is.

Ez a camgirl dolog még elég friss. Múlt ősszel akadtam bele a lehetőségbe, amikor az egyik barátom a kozmetikus suliból – amit nemrégiben félbehagytam – elmesélte, mennyi pénzt csinál anélkül, hogy kilépne a házból. Jól kijövök az emberekkel és szeretek flörtölni, szóval úgy gondoltam, ez tökéletes lesz nekem.

Először nagyon kínos volt idegen fickókkal flörtölni, különösen mivel mindig voltak önértékelési problémáim. Eddig azt hittem, az ilyesmi a sportos, kidolgozott testű lányoknak való, akiknek megvan az önbizalmuk ahhoz, hogy tangában és fürdőruciban parádézzanak körbe. De az én combjaim között nincsen rés, és bár a mellem telt és puha, a fenekem is az.

Aztán gyorsan megtanultam, hogy néhány fickó pont ezt szereti. Néhányuk nagyon is így szereti.

Hamarosan magabiztosabb lettem attól, hogy meztelenre vetkőztem előttük – és magamhoz nyúltam a kedvükért. Vicces visszagondolni az első alkalomra, amikor annyira feszült voltam, hogy alig mertem megmutatni a puncimat, ma viszont teljesen nyugodtan széttárom a lábam.

Persze a nagy borravaló így jön. De kurvára imádom ezt az érzést is, bár nem tudnám megmagyarázni, miért.

Most már ez a munkám. Flörtölök, picit vetkőzöm, magamhoz nyúlok, és egy jobb napon még akár az orgazmusig is eljutok. Aztán megkapom a pénzemet. Úgy értem… mégis, kinek lenne oka így panaszra?

Miután magamra dobok valami illendőbbet, mint a fekete fehérnemű, elindulok az emeletre. A konyha felé veszem az utam, hogy készítsek magamnak egy jegeskávét. Ötéves fekete cicám, Betty, a lábamnak dörgölőzik, amikor megszólal a telefonom. Lenézek a kijelzőre, és a bátyám nevét látom, aki videózni akar velem, én pedig megdermedek.

Mégis mi a fenéért akar velem Garrett videóhívásban beszélni?

Kíváncsiságból felveszem, nekitámasztom a telefonomat a konyhapult falának, hogy láthasson, miközben a karamellás, koffeines italt kotyvasztom.

– Le ne tedd – mondja abban a pillanatban, hogy csatlakoztunk.

– Oké… – Lenézek a telefonra, és látom, hogy póló nélkül van és izzad, az arca vörös, a haja vizes. A nyaka körül egy fehér törölköző van, én pedig próbálok másfelé nézni.

– Mi újság? – kérdezem, és próbálok baráti hangon szólni, annak ellenére, hogy Garrett szó szerint soha az életben nem volt kedves hozzám. Mégis miért lenne, ha helyette kínozhat is?

Apám persze nem tudott volna olyasvalakit elvenni, akinek kedvesebb a fia. És lehetőleg csúnya is. Miért kaptam pont én egy olyan mostohatesót, aki a szöges ellentéte ennek a két dolognak?

– Hogy van apád?

Ez teljesen kizökkent. Tudja, hogy apa már két éve küzd a rákkal, de ez sem sarkallta arra, hogy felhívja vagy eljöjjön hozzánk, akkor most miért kérdezi?

– Ööö… ugyanúgy, asszem.

– Mit iszol? – kérdezi, hirtelen témát váltva.

– Jegeskávét – válaszolom a fém szívószálat szopogatva.

– Nem hiszem, hogy ennél is több energiára van szükséged.

– Csak azért hívtál fel, hogy ítélkezhess fölöttem? – harapok vissza.

Felkapom a telefonomat, és magam elé tartva elindulok vele a harmadik emeleti erkélyre. A nap lenyugvóban van, lélegzetelállítóan mutat innen. Ezt egyetlen este sem vagyok hajlandó kihagyni. Néha még a kamerámat is kihozom ide, hogy a nézőim láthassák, ahogy felrakom a lábam az erkélykorlátra, és kortyolgatom a kávémat, miközben a nap lenyugszik a tó mögött. Általában ilyenkor írnak rám a legperverzebb fickók azzal, hogy szeretnék megpaskolni a mellemet vagy ráfektetni a korlátra, meg hasonló durvaságok, de nem foglalkozom velük. Ezt a pillanatot senki sem ronthatja el nekem.

A telefonomat az asztalkámon lévő kaspónak támasztom, és most hagyom, hogy a bátyám nézzen helyettük. Az egyetlen különbség az, hogy most én is látom őt, a telefonját ugyanúgy megtámasztotta, és épp nyújt, én pedig láthatom kidolgozott izmait napcsókolta bőre alatt, és megfigyelhetem, ahogy a sötét szőrcsík elindul tökéletes hasizmai felől lefelé, aztán eltűnik a rövidgatyájában…

– Figyelsz?

– Igen – hazudom.

– Akkor mit mondtam az előbb?

– Valamit arról, hogy… megint lefutsz egy maratont?

A szemét forgatva felhorkan.

– Azt kérdeztem, milyen a nyarad a tónál anyával és apával.

– Unalmas – válaszolom.

– Nem vagy kicsit túl öreg ahhoz, hogy a szüleinkkel töltsd a nyarakat? – vitatkozik.

– Ne legyél féltékeny, amiért én online dolgozom, és ingyen itt lehetek nyáron. Mellesleg soha nincsenek itt. Vagy a kaszinóban vannak vagy a hajón a barátaikkal, vagy isten tudja, mit csinálnak.

– Még mindig adatrögzítőként dolgozol? – kérdezi incselkedve.

– Ja – válaszolom. Nyilván nem futkosok körbe, reklámozva a tényt, hogy úgy keresem a pénzt, hogy férfiaknak mutogatom magam az interneten. Az emberek megbélyegzik az ilyet.

Nem is említve, hogy Garrett a világból is kicikizne miatta. Ha megtudná, munícióként használná, hogy megalázhasson.

Bár az érdekelne, hogyan reagálna. Igazából Garrett az egyetlen ember, akiről azt kívánom, bár beszélhetnék neki a munkámról. Mert ha így tennék, akkor végre nőként nézne rám, nem pedig az idegesítő kishúgaként. Nem mintha egy olyan gazdag, fitt és gyönyörű csávó, mint a mostohabátyám, valaha egy olyan csajjal kezdene, mint én, de szinte már azt kívánom, bár látná, mit csinálok a kamera előtt. Már annak a gondolatától is elpirulok, hogy Garrett nézi, ahogyan széttárom a lábamat a telefon kamerája előtt. Az tutira megváltoztatná a rólam alkotott véleményét.

Csak azt remélem, hogy inkább felizgatná, mint undorítaná.

– Szóval jössz? – kérdezem lazán. Túl akaratosnak hangzom? A kijelzőre pillantok, hogy lássam a reakcióját, de még mindig nyújtásban van.

– Még csak három hónapja nyitott meg a klub. Nem tudok máris kivenni egy hetet, hogy lemenjek a tóhoz.

– Akkor gyere hétvégére. Csak néhány órányira van.

– Miért akarod ennyire, hogy odamenjek? Azt hittem, utálod, amikor ott vagyok. Nem szereted, ha csak a tiéd a ház, amikor apáék nincsenek ott?

Garrett és én sosem jöttünk ki jól egymással. Mindketten szeretünk versenyezni, cinikus a humorunk és semmit sem veszünk elég komolyan. Az sem segít a helyzeten, hogy a szüleink akkor házasodtak össze, amikor én nyolcéves voltam, ő pedig huszonegy, és az egyetlen dolog, amivel fel tudtam magamra hívni a figyelmét, az az volt, ha bosszantom.

Régen minden nyáron eljött velünk a tóhoz, de aztán egy évben, olyan tíz évvel ezelőtt… már nem jött többé. Feltételezem, hogy miattam.

– Tökmindegy. Nem érdekel – csattanok fel kicsit túl erősen.

– Azta. Mi bassza a csőröd?

– Csak kérdeztem. Gyere vagy ne gyere. Nekem mindegy. Csak gondoltam, még szeretnéd látni apát, mielőtt romlik a helyzet.

– Ó, valóban? Apáról van szó? Mert egy pillanattal ezelőtt még úgy hangzott, mintha te akarnál látni engem.

– Nem akarlak – válaszolom makacsul.

– Biztos? Mert kissé kétségbeesett dolog rámenni a mostohabátyádra. Ennyire nehéz olyan fickókat találni, akikkel járhatnál? – Játékos vigyor ül ki az arcára, amit kimondottan utálok, mert mindig arra használja, hogy engem az őrületbe kergessen.

– Rád fogom csapni a telefont. Miért vagy ilyen szemét?

Nevet.

– Imádom, hogy ennyire felhúzod magad rajta. Erre valók a nagy tesók.

Próbálom elrejteni az érzelmeket, amiket ez a mondat a felszínre hoz bennem, és gyorsan elfordulok. Garrett nem a nagy tesóm. Sosem volt az, de magára vette ezt a szerepet, mióta a szüleink összeházasodtak, mintha próbálná önmagát és engem is emlékeztetni arra, hogy vér ide, vér oda, rokonok vagyunk.

Szóval a nyelvembe harapok, mert nem mondhatom ki, amit valójában szeretnék. Nem mondhatom el neki, hogy tényleg szeretném, ha eljönne és velem töltené az idejét. Nem beszélhetek neki az érzéseimről, mert Garrett mindenből viccet csinál. Belőlem is. És ha valaha megtudná, mit érzek, soha nem hagyná, hogy elfelejtsem a napot, amikor bevallottam, hogy halálosan szerelmes vagyok belé.

Szóval szarkazmus és felszínes utálat mögé rejtőzöm.

– Szevasz, Garrett – motyogom, majd a „hívás vége” gombra kattintok.

De még nem tápászkodom fel. Még azután is, hogy a nap eltűnt a fák mögött, csak ülök ott, és hagyom, hogy elárasszon a magányosság érzése. Egy fokkal sem vagyok jobb a klienseimnél.

Egy nap túl leszek rajta. Muszáj. Mert végső soron Garrett a kishúgaként tekint rám, én pedig az életem szerelmeként látom őt.

3. szabály: Ne tölts le részegen appokat a telefonodra!

Garrett

FlirtyGirl – Hot Babes 24/7

ShankView: A leghuncutabb lányok a neten

BabeWatch… Igazi nők, akik csak rád várnak

HALKAN MORGOK, MIKÖZBEN VÉGIGNÉZEM a különböző weboldalakat. Ez annyira égő… és már majdnem be is rúgtam, csak ezért voltam képes lenyelni a büszkeségem és beírni a keresőbe ezt. Még az is megfordult a fejemben, hogy hívok egy autót és elmegyek a klubba megnézni, történik-e valami izgalmas a voyeur folyosón, de most nem igazán párokat és szexet akarok látni.

– Bassza meg, szánalmas vagyok – motyogom magamnak, mielőtt rákattintok az első, legkevésbé gáznak tűnő oldalra. Már jártam itt, amikor inspiráció után kutattam a klubhoz. Hamar lemondtam erről az ötletről, de egy pillanatra elgondolkoztam rajta, hogyan tudnánk egy ilyen előadást liveshow-ként kínálni a tagok számára, de az elképzelés sosem kristályosodott ki igazán a fejemben. Mégis hogyan működne a dolog? Egy rakás vibrátorral és dildóval együtt a színpadra állítanánk a lányokat, a közönséget pedig beültetnénk a nézőtérre, mint egy színházban?

Nem, ez borzalmasan hangzik. Biztos vagyok benne, hogy valaki ki tudna hozni valamit az ötletből, de az a valaki nem én vagyok.

A legutóbbi alkalommal ellentétben most szégyenérzet nélküli szórakozást keresek, és remélhetőleg némi kapcsolódást.

Ez az app ízlésesebb, mint elsőre gondoltam. Letisztult és hívogató. Nem olyan, mint azok a vulgáris pornóoldalak, amik mindent az arcodba tolnak. Igazából úgy néz ki, mint egy hagyományos közösségi média app. Végigpörgetem a lányokat, akik épp live műsort tartanak, rá is kattintok néhányukra.

Az első egy gyönyörű ázsiai nő egy gaming fotelben, hatalmas fülhallgatókkal a fülén, a kezében pedig egy kontrollerre hasonlító eszköz van. Nevetnem kell. Több mint tízezer aktív nézője van, pedig nyakig fel van öltözve, és csak videójátékokkal játszik.

Oké, következő.

Egy nagymellű vörös nő a konyhájában főz. Ez már valamivel dögösebb, mert a kamera alulról mutatja, és élesen, HD-ben láthatjuk magasra emelt mellét, ami kibuggyan kivágott felsőjéből. Főzés közben cseveg a nézőivel, és időnként válaszol a feltett kérdésekre és kommentekre.

Nagyon csábító egy pillanatra figyelni őt, elveszni hosszú, ápolt körmeinek apró mozdulataiban, miközben zöldségeket vág, és a haját időnként a válla mögé dobja.

De néhány perc után oda az izgalom.

Ma este már az ötödik sörömet nyitom, miközben egy live profilra kattintok, HuncutCica2014 név alatt. Hátradőlök a kanapén, a képernyőn cuki rózsaszín lábujjak jelennek meg, a háttérben pedig egy lány hangja hallatszik.

– Nekem jobban tetszik ez az árnyalat, mint az előző. Mit gondoltok?

Megdermedek, a sörös doboz megáll félúton a szám felé. Ez a hang. Furcsán ismerős.

A kamerakép megváltozik, miközben a lány odatámasztja a telefonját valamihez, így megmutatva a testét nekem és tizenhétezer másik embernek – rövid, sárga top és fekete szoknya van rajta, a kettő között pedig halványrózsaszín bőrét látni.

A szemem hamarabb felismeri, mint az agyam, de ez valószínűleg a sör miatt van. Nem tudom levenni a tekintetem arról, ami történik. Egy nagyon ismerős öltözék egy nagyon ismerős testen, egy nagyon ismerős hang kíséretében.

– Mi a… – nyögöm ki, mielőtt megjelenik a képernyőn egy szőke hajzuhatag, amit az arca követ. Az az arc… Cuki, gödröcskés, kerek pofi, ami szinte teljesen elnyeli hatalmas kék szemét, amikor mosolyog. Lágy, körte formájú ajkak, amiket most valami kávészínű rúzs fed be.

A sör az ölemben landol, a szénsavas lötty végigfolyik meztelen felsőtestemen és a flanel pizsinadrágomon is.

– Bassza meg! – ugatom, elejtem a telefonomat, felkapom a kanapéról a sörös dobozt, és a dohányzóasztalra teszem. A konyhába rohanok egy rongyért, megtörlöm magam, miközben a telefonomra meredek, ami még mindig szól a padlóról is, a szobát pedig a kibaszott mostohatesóm hangja tölti be.

Mia? Nem lehet.

Figyelmen kívül hagyom a mocskot, ami épp beissza magát a kanapémba, odamegyek a padlón heverő telefonhoz, de csak óvatosan nézek a kijelzőre, mintha megláthatna, ami persze képtelenség. Várom, hogy a szemem megint fókuszálni kezdjen, mert ilyen tuti nincsen.

Ez csak egy nő, aki kísértetiesen hasonlít Miára.

De aztán a fejét hátravetve nevetni kezd, és egy olyan kuncogás hagyja el a torkát, ami épp csak egy picit mélyebb, mint a beszédhangja.

Ja, ez nagyon is Mia.

Végre összeszedem minden bátorságom, felveszem a telefont a padlóról, majd a kijelzőn lévő húgomra bámulok.

Ő nem a húgod, seggfej.

Mármint… mit érdekel engem, ha a neten mutogatja magát? Úgyis egy picsa, és semmi közöm hozzá.

Gyorsan kikapcsolom a live videót, és átgörgetek még néhány camgirlön, de eléggé piszkál a gondolat, hogy a huszonhárom éves mostohatestvérem mutogatja magát azoknak a perverzeknek, akik valószínűleg igen csúfos dolgokat gondolhatnak és mondhatnak neki, így visszamegyek az ő élő videójára.

Mia épp a halványrózsaszín körömlakk kupakját csavarja vissza, és arról beszél, hogy inkább tartja magát otthonülőnek, mint bulizós csajnak. Aztán megmutatja az alkohollal felütött üdítőt, amit iszik, és megkéri a nézőit, hogy írják meg, ők mit isznak éppen.

Nem tudom levenni róla a szemem. Ő az… szinte majdnem olyan, mint az igazi Mia. Csak néhány óra telt el azóta, hogy letettük a telefont, és próbálok visszaemlékezni, milyen volt a hangja, összehasonlítva azzal, amilyen most. Velem feszült volt, defenzív, és amikor nem beszélt, rágcsálta belül a húst a szája oldalában.

A képernyőn lévő lány nem egészen Mia.

A háttérben látom a tóparti házban lévő hálószobáját. Hol a fenében van most anyám és a mostohaapám? Nem csinálná ezt, ha otthon lennének, nem?

Bassza meg! Mi a fenét csinál Mia egy webcam appon?

Talán csak szórakozásból csinálja ezeket az élő adásokat. Hogy szerezzen egy kis extra pénzt. Nem lehet ennél többről szó. Biztosan nem vetkőzik le a kamera előtt, hogy olyan mocskos és elfajzott dolgokat tegyen, amiket ez a tizenhétezer – nem, most már huszonegy – ember kér tőle.

A kijelző alján pörögnek a kommentek, és a legtöbb elég visszafogott. Valószínűleg vannak szűrők, amik megakadályozzák, hogy a férfiak túlságosan elveszítsék a fejüket a kommentekben. Én is tudnék írni, de nem teszem. Oldalt még vannak gombok, az egyikkel üzenetet tudok neki küldeni, természetesen nem ingyen, egy másikkal pedig egy privát videóchatet kérhetek.

Ez alapbeállítás. Mia nem tenne ilyet.

Nem, nem, nem, nem, nem.

Részeg lelkiismeretem harcol az ösztönömmel, hogy megvédjem Miát, hiszen mégiscsak a kishúgom. De valami más is szöget ütött a fejembe… valami olyasmi, aminek nincsen neve, de szokatlan ritmusban visszhangozza: ő az enyém, az enyém, az enyém.

Ez a megnevezhetetlen, tesztoszterontól túlfűtött birtoklási vágy vezet arra, hogy rányomjak a „Privát szoba igénylése” gombra.

Mégis… mit csinálok?

Megjelenik egy értesítés Mia videója alatt, ami arról tájékoztat, hogy a privát szoba óránként négyszázötven dollárba kerül, én pedig szinte nem is pislogok, mielőtt a „Folytatás” gombra nyomok.

Az értesítés eltűnik, én pedig figyelem, ahogyan Mia tekintete a kijelző aljára csúszik, miközben elolvassa az értesítést. Egy pillanattal később a nézőkhöz szól.

– Oké, srácok, a körömlakk megszáradt, szóval megyek, lefekszem. Aludjatok jól! És ne igyatok túl sokat!

A videó egy pillanat múlva elsötétedik.

HuncutCica214 elfogadta a privátszoba-felkérést. Szeretnéd engedélyezni a kamera használatát?

Kamerát használni? Nem.

Szeretnéd engedélyezni a mikrofon használatát?

Nem gondoltam én ezt át. Nem. Mia nem láthat vagy hallhat engem. Azt sem tudom, mit fogok mondani, de azt hiszem, amikor ezt a szobát igényeltem, még azt gondoltam, hogy szembesíteni fogom. De tényleg ezt akarom tenni? Vagy inkább látni akarom, meddig hajlandó elmenni ezekben a privát chatekben?

Mikrofon… nem.

A következő pillanatban megint a kijelzőmön van, de ahelyett, hogy megint a hatalmas nézőszámot látnám a felső sarokban, most olyan a képernyő, mint egy szokványos videóhívás esetén. A felhasználónevem jelenik meg felül: Player428.

– Jó estét – mondja flörtölve. – Ó, csak nem félénk leszel? Semmi baj. Csak írj üzeneteket a chatboxba. Idővel meg fogsz nyílni nekem. Ezek a privát szobák elsőre félelmetesek tudnak lenni.

Átsétál a hálón a telefonnal a kezében, de az arcán és a mellkasa felső részén kívül nem sok mást látok. Egy percig csak bámulom kerek arcát, és azt, micsoda kontraszt van fehér fogai és sötétre színezett ajkai között. Miért nem vettem eddig észre, milyen tökéletes Mia bőre? Vagy hogy milyen telt az ajka?

– Miért nem kezdjük azzal, hogy elárulod nekem a neved?

Az ujjaimat a betűk fölött tartva hezitálok. Mit kellene mondanom? Valamiért az egyetlen ember, akiről el tudom képzelni, hogy ezt csinálja, hogy ilyen nyíltan flörtöl a nőkkel, az…

Drake

Figyelem, ahogyan elolvassa az üzenetemet, és mosolyra húzódik a szája.

– Szeretem ezt a nevet. Oké, Drake… péntek este van, és velem chatelsz. Iszol valamit?

Sört.

De magamra borítottam, amikor megláttam az arcodat.

Bassza meg, ez nagyon béna volt. Mégis nevet rajta, nem teljes szívből, ahogyan én hallani szoktam, hanem annak egy egyszerűsített változatával, de még így is megmosolyogtat.

Istenem, Mia… mi a fenét csinálsz? Ez nem lehet igaz.

– Nem is – válaszolja játékosan. Bemászik az ágyba, és a telefonját valamiféle állványra teszi, szóval már nem kell maga előtt tartania. Ezzel az új pozícióval tökéletesen látom, ahogy befészkeli magát a hófehér, puha párnák közé, és nekidől a rusztikus fa ágytámlának.

Ez a kibaszott ágya. Ezerszer láttam már, amikor a tónál nyaraltunk.

A farkam megrándul a nadrágomban. Nem. Pofa be!

Hat hónapja nem találkoztam Miával. De még akkor sem vettem észre, hogy felnőtt. Tagadhatatlan, hogy a pimasz kiskölyök, akit valaha ismertem, mára egy gyönyörű nővé vált, bár eddig rá sem hederítettem. Csodásak a vonalai, és olyan magabiztosságot sugároz, mint valaki, aki jól érzi magát a bőrében. Mostohatesó ide vagy oda, ez kibaszott dögös.

– Drake, szerintem most belebújok a pizsimbe. Szeretnéd, ha kamerán kívül öltöznék át, vagy maradjak ott, ahol láthatsz? – Az alsó ajkába harap, és flörtölve, felhúzott szemöldökkel néz a kamerába.