A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

M. J. Arlidge: Down to the Woods

Original English language edition first published by Penguin Books Ltd., London

Fordította: Turcsányi Jakab

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © M. J. Arlidge, 2018

Hungarian translation © Turcsányi Jakab, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-867-9

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

1.

Kinyújtotta a kezét, de csak üresség fogadta. A selymes anyagnak hűvös volt a tapintása, ami zavarba hozta. Ahol meleg, érző lénynek kellett volna lennie, ott nem volt semmi.

Melanie Walton nyugtalanul ülésbe tornázta magát. Azonnal meg is bánta, mert a kezdődő fejfájás belehasított a homlokába. Valahányszor kempingezni mentek Tommal, ugyanez történt. Elterveznek egy laza, visszafogott estét, de az gyorsan átmegy féktelen hedonizmusba – ropogó tűz, hangos zene, aztán az elkerülhetetlen, bourbontól fűtött szex. Igazság szerint Melanie nem csinálná máshogy – még mindig érezte Tom közelségét a bőrén, ami csak még zavarba ejtőbbé tette a mellette támadt ürességet.

Ócska, régi volt a kétszemélyes sátruk – Tom valami kiárusításon vette –, és Melanie-nak természetessé vált, hogy ott érzi maga mellett a vőlegénye testét. Bár horkolt, de a whisky ennek az elviselésében is segített, és jólesett arra gondolni, hogy ott vannak együtt, összebújva a csillagok alatt. Ez rendszerint megmosolyogtatta, de nem ma este – ahogy körülnézett a sötétben, Tom üres hálózsákjának látványa megerősítette, amit már úgyis tudott. Egyedül volt. Jobbra pillantva észrevette, hogy nyitva a sátor, a két szárny finoman ide-oda lengett a szélben. Ingerültség fogta el – jellemző Tomra, hogy kitámolyog a vécéblokkba, és nem húzza össze maga után a sátorlapokat.

Pedig Melanie már figyelmeztette rá. Természete szerint félős volt, de nem ők kempingeztek itt egyedül, és bárki bemászhatott volna. Az nem volt szempont, hogy egy becipzárazott sátor nem sok védelmet nyújt egy elszánt behatolóval szemben – egyszerűen csak nem vette volna szívesen, ha valaki beles az ő kis szentélyükbe.

Melanie ülve maradt még pár percig – fülelt, hogy nem hallja-e a visszaérkező Tom botladozó lépteit, és felkészült a csípős humorú fogadtatásra –, de odakint minden csendes volt. Szitkozódva feladta a további várakozást, farmerba és flip-flop papucsba bújt, majd kimászott a sátorból.

Meleg nyári nap volt, de a hűvös esti levegő megborzongatta, amikor kilépett a védett helyről. Meglegyintette a vállát, a nyakát, és átfogva magát a libabőrös karjával végigpásztázott a tekintetével a táborhelyen. Korábban nagy élet volt itt – most először vált tartósan meleggé az idő, és kempingezők tucatjai hagyták el Southamptont, hogy sátrat verjenek a New Forestnek ezen a területén –, de most halotti csend fogadta. Nem hallott mást, mint a szél zúgását és innen-onnan elégedett horkolást.

– Tom?

A gyenge hangot elvitte a szél. Hol lehet?

Éjszakai „kitörései” során Tom gyakran dudorászott magában, felidézve az egyik fülébe mászott dallamot, de ma este nem hallott semmit. És nem látott fényt a mosdóblokkban.

– Tom? Ott vagy? – szólította ezúttal hangosabban. A szorongása már erősebb volt annál a félelménél, hogy felébreszt valakit, de még mindig nem jött válasz. Szórakozik vele? Lesben állva vár, hogy hirtelen előugorjon, és megijessze? Bár ez nem az ő stílusa – normál esetben meghalt a világ számára az éjszaka ezekben az óráiban –, de mi más lehet a magyarázat?

– Ha azt hiszed, hogy ez vicces…

Már nem fogta vissza a hangerejét. Csak meg akarta őt találni, leszidni, és visszamenni a sátorba. A kellemesen indult közös estéjük most keserűségbe fordult.

– Komolyan mondom, Tom. Ha itt vagy, ha ez valamilyen trükk…

Megtört a hangja, ahogy erőt vett rajta a baljós érzés és a félelem. Ha ez csak tréfa volt, akkor Tom most már véget vetne neki, nem? Tom nem kegyetlen vagy rosszindulatú. Hanem kedves, figyelmes, odaadó…

– Kérlek, Tom. Megijesztesz – folytatta, miközben már szúrták a szemét a könnyek. – Hol vagy?

De a szavai elhaltak a sötétségben.

2.

Lopakodott a félhomályban, vigyázva, hogy ne üssön zajt. Ismeretlen volt a terep, ügyelnie kellett, nehogy beleütközzön egy ágyvégbe, egy székbe vagy egy padlóra ejtett tárgyba. Hirtelen ráébredt, hogy visszatartja a lélegzetét. Ami valójában értelmetlen, de ha csökkenti az esélyét a lelepleződésnek, miért ne? Elszánta magát arra, hogy észrevétlenül menekül.

Helen lehajolt a fehérneműjéért, összeszedte a ruháit, és végül a motoros bőrszerkót is. Ezzel volt a legnehezebb csendben kisurranni – a régi, viharvert darab hangosan zörgött, amikor felöltötte. De a jó testű férfi békésen aludt tőle néhány méterre az ágyban, és úgy tűnt, nem észlel semmit.

Helen megkönnyebbülten fújta ki a levegőt, gyors léptekkel elérte a hálószoba ajtaját, és elégedetten nyomta le a kilincset.

– Jane?

Helen megdermedt, majd lassan visszafordult.

– Korán kezdek holnap. Bocs…

Ha átlátott is a gyenge hazugságon, Daniel nem adta jelét. Beleszántott kócos hajába, és boldogan tekintett rá, ahogy előhívta a fejében az éjszaka élvezetes és még friss emlékeit.

– Akkor… megismételhetjük ezt máskor is?

– Persze.

Túl gyorsan vágta rá, nem hangzott meggyőzőnek, és ez butaság volt, mivel Helen a szíve mélyén szívesen eltöltött volna még egy estét a vonzó idegennel. Zűrös volt az élete mostanában – zajlott a Sanderson nyomozó őrmester halálát követő vizsgálat, amely majd Helen (szerinte ki nem érdemelt) felmentésével zárul –, jólesett elengednie magát egy éjszakára.

Egy Lime Street környéki új klubban találkozott Daniellel: ő volt az egyetlen férfi, akit elég erősnek és bátornak ítélt ahhoz, hogy megadja neki a fájdalmat, amely után sóvárgott. Az ismerkedés azonnali és eredményes volt, így Helent nem érte meglepetésként, hogy nem sokkal ezután a férfi lakásán találták magukat. És nem volt meglepő (csak nyomasztó), hogy az együttlét után rögtön menekülőre fogta.

– Akkor elkérhetem a számodat?

Elég természetesen hangzott, de Helen mintha eltökéltséget érzékelt volna a kérésben. Nem akar egyéjszakás kaland lenni? Helen csak némi habozás után válaszolt. Nem tudta biztosan, készen áll-e erre, ráadásul a személyes adatai elárulhatják, hogy egész este hazudott – önmagáról, a munkájáról, a nevéről…

– Jane?

A kedves hang gyengítette a hárítását és felerősítette a csalárdságát. Talán ha az ágyban, meztelenül és intim helyzetben ejtik meg ezt a beszélgetést, önként bevallott volna mindent, hagyta volna meggyőzni magát. De most már visszavette a harci páncélját, és távozni készült.

– Majd találkozunk a klubban.

Daniel tudta, hogy csak le akarja rázni, és becsületére legyen mondva, nem dörgölte az orra alá. Helen kisurrant a szobából. Dühös volt magára, és egyre gyorsabban lépkedett. Túlesve a dolgon már csak a motorját akarta megtalálni és hazahúzni. De ahogy végigsietett a folyosón, ismerős kételyek, ismerős kérdések ostromolták. Bármennyire lefoglalta is Southampton Súlyos Bűncselekmények Nyomozócsoportjának vezetése, nem tagadhatta el, hogy magányos. Szüksége volt feszültséglevezetésre, társaságra, életre, amelyet szembeszegezhet a belülről emésztő, kívülről támadó sötétséggel. De miért utasítja mégis el, ha ezt felkínálják neki?

Mi a baj vele?

Miért kell mindig menekülnie?

3.

Áttört az aljnövényzeten, vadul szaggatva, félresöpörve a leveles ágakat. Tövisek karcolták végig fájdalmasan a bőrét, de nem állt meg, vakon lendült előre. Fogalma sem volt már, honnan jön, merre tart, csak azt tudta, hogy mennie kell tovább.

Csak bokszeralsó és póló volt rajta, de még ez a gyér ruházat is összeesküdött ellene, beleakadt a tüskékbe, visszahúzta a veszély felé. Mintha maga az erdő is az ellenségévé vált volna ma este, de a félelem arra űzte-hajtotta, hogy szedje össze az erejét; egy utolsó nekiveselkedéssel kirontott a növényzet sűrűjéből a szilárd talajra. Egy pillanatig úgy rémlett, megnyílik előtte az út – az ott nem egy ösvény a homályban? –, és kihasználva az előnyt arra sprintelt. De ekkor durva fájdalom hasított belé, és hirtelen, tántorogva megállt.

Eddig jól haladt, ám most egyszerre rájött, hogy nem bír ránehezedni a bal lábára. Tom riadt pillantást vetve maga mögé lehajolt, hogy megvizsgálja a talpát. Rémületére egy nagy, fűrészes tövis állt bele – majdnem háromcentis – a puha húsba. Felszakította a bőrt, és a csúnya, rózsaszín, mély sebből vér szivárgott. Fojtott jajszó hagyta el az ajkát, de csendet kényszerített magára. Nem mert zajt kelteni.

Összeszorítva a fogát körülzárta az ujjaival a tövist. Némán háromig számolt, aztán egy erőteljes rántással kitépte. Elakadt a lélegzete a kíntól, aztán rövid megkönnyebbülést érzett, mielőtt visszatért a tompa, kínzó fájdalom. Tud így járni? Képes futni? Lehetetlennek tűnt a lüktető seb miatt, de meg kellett próbálnia.

Meghúzódva egy zanótbokor mögött Tom pásztázni kezdte az erdős területet. Itt van ő is valahol… csak az a kérdés, hol? Tom legalább tíz perce menekült, és egész idő alatt ott érzékelte a sarkában az üldözője kitartó jelenlétét, egyenletes lépteit. Időnként hallotta – egy roppanó ág, egy megzördülő bokor formájában. Néha meg is pillantotta – magas, sötét alak –, de a jelenlétét érezte a legerősebben: a rossz szándékú, fenyegető, eltántoríthatatlan jelenlétét.

Hirtelen mozgást észlelt balról. Tom azonnal arra fordult… de csak egy kis rágcsáló szaladt át az erdőn. Ismét a homályba fúrva a tekintetét kutatta az üldöző árulkodó nyomait a sötétségben. De sehol sem látta. Csendes volt az erdő.

Tom szerette volna azt hinni, hogy csak egy rossz álom az egész, amelyből hamarosan felébred, nyugtalanul és másnaposan, Melanie mellett. De tudta, hogy álomnak ez túlságosan valószerű. Mégis, hogy lehetséges ez? Hogyan kerülhetett ebbe a helyzetbe? Boldog részegségben ment lefeküdni a nővel, akit szeretett… aztán arra riadt fel, hogy zavarodottan és félig meztelenül az erdő egy ismeretlen részében van, és egy alig kivehető, kámzsás alak ráparancsol, hogy fusson.

Tom mélyeket lélegezve próbálta megnyugtatni magát. Ha túl akarja ezt élni, okosnak kell lennie, jó döntéseket kell hoznia. Gyorsan körülnézett – azt remélve, hogy megpillanthatja az üldözőt, de ugyanakkor a menekülés útját is keresve. Valamilyen nyomravezetőt ahhoz, hogy merre menjen tovább. Mögötte ott van egy éppcsak észlelhető ösvény, de jobbra, nem messze egy rendes gyalogutat is látni vélt.

Melyiket válassza? Honnan tudhatná, melyik vezet a biztonságba, amikor fogalma sincs, hol van? Nyomát sem látta a kempingnek, bármilyen lakott helynek vagy emberi jelenlétnek a környéken. Még abban sem lehetett biztos, hogy még mindig a New Forest területén van.

Pánikba esve járt ide-oda a tekintete a két ösvény között. Egyszerre úrrá lett rajta a döntésképtelenség, mert tudatosult benne, milyen drága árat kell fizetnie, ha rosszul választ. Nem tudta, miért vadásznak rá, nem tudta, merre menjen, nem tudta, milyen szenvedések várnak még rá.

Csak azt tudta, hogy ma éjjel a halál jár a nyomában.

4.

Átható sikoly reszkettette meg a levegőt. Az éles, szenvedésről és félelemről tanúskodó hang felverte álmából Charlie-t. Azonnal mozgásba lendült, de a teste nehezen került szinkronba az agyával, és majdnem elesett az ajtó felé botladozva. Feltépve az ajtót kirohant a sötét lépcsőpihenőre, és benyomult Jessica szobájába.

A lánya egyenes háttal ült az ágyban, a szeme tágra nyílt a rémülettől. Charlie letaglózva sietett hozzá, a karjába zárva a megrettent négyéves gyereket.

– Semmi baj, szívem. Itt a mama.

Könyök csapódott, nyakon találva Charlie-t. Elakadt a lélegzete, megdöbbent, miközben a lánya hánykolódott a karjában.

– Ne, ne, ne… – tiltakozott Jessica, és mintha küzdeni akart volna az anyja ellen.

– Jessie, én vagyok az. Minden rendben…

De Charlie szemét már elöntötték a könnyek. Az ütés sokkjához a tehetetlenség borzasztó érzése társult. Mert semmi sem volt rendben. Ez az ötödik éjszaka a sorban, amikor Jessica rémálmoktól szenved.

– Jól van?

Steve érkezett, ködös tekintettel botorkálva feléjük a bő pizsamájában. Charlie félt, hogy elárulja a hangja, ezért csak megrázta a fejét. Steve csatlakozott hozzájuk, és a feldúlt gyerek köré fonta a karját. Jessica ellenállása fokozatosan enyhült, lassan lecsukódott a szeme, és végül hagyta magát visszafektetni az ágyba.

– Most már aludni akarok – közölte álmosan, elfordulva tőlük.

A még mindig remegő Charlie a vállára húzva a takarót bebugyolálta a kislányát. Hihetetlen, de Jessica ekkor már békésen aludt, mintha mi sem történt volna. Charlie viszont továbbra is feszült volt, és a kicsi fölé hajolt, mintha azt várná, hogy újra felriad.

– Gyere, menjünk vissza lefeküdni!

Steve gyengéden megveregette a vállát, és az ajtó felé irányította.

– Na – győzködte Charlie-t. – Nekünk is aludni kéne.

– Két perc.

Steve kiment. Charlie gyanította, hogy csak magában sóhajtozik, és hálás volt érte. Most rosszul viselte volna a szemrehányást – anélkül is nehéz volt a szíve. Mindegyik este ugyanez történt – a mélységes rémület epizódja után több óra békés alvás. Jessica reggel már nem emlékezett az éjszaka eseményeire, nem volt magyarázata arra, mi ijesztette meg.

Charlie a munka lopott perceiben az egészségügyi szolgálat és a családi tanácsadók weboldalain böngészve megpróbált információt szerezni Jessica rémálmainak lehetséges okáról. De a szórványos ismertetők távolról sem voltak megnyugtatók – úgy tűnt, hogy a rémületnek nincs nyilvánvaló oka, és a megszüntetésére sem talált bevált módszert. Egy előre nem látható időpontban egyszer csak elmúlik.

Charlie-nak azonban megvoltak a maga sejtései az okról. Jessica az első teljes iskolaéve végén járt, s bár kezdetben jól alakultak a dolgok, újabban panaszokkal állt elő, és igyekezett kibújni az iskolába menés alól, fáradtságra, sőt betegségre hivatkozva. Még az is lehet, hogy igazat mond – kimeríti a gyereket az óvoda után az egész napos iskola –, de Charlie óhatatlanul azon töprengett, nem ennél többről van-e szó. A tanítónő, Mrs. Barnard jelenti a problémát, akit mindenki szigorúnak tart? Egy másik gyerek okozza a gondot? Lehetséges, hogy Jessie-t zaklatják?

A falon hangosan tiktakolt az óra. Charlie rápillantott, és meglepődve észlelte, hogy már több mint tíz perce áll egy helyben. Nem csoda, ha Steve egyre ingerültebbé válik – bár szerette és támogatta Charlie-t, sokszor vádolta azzal, hogy hajlamos túlagyalni a dolgokat. Valószínűleg igaza van, gondolta bosszankodva Charlie, de nem tehetett ellene semmit. Várniuk kellett volna még egy évet Jessica iskolába küldésével, de nem volt más választásuk. Részben azért, mert iskolaérett volt, és úgy tűnt, hogy készen áll, de azért is, mert ez megkönnyítette a munkavégzésüket. Hibát követtek el? Miközben megpróbáltak javítani a helyzeten, csak még rosszabbá tették?

Jessica nem említett semmilyen iskolai problémát, így Charlie legfeljebb találgatni tudott. Jessica születése óta most először érezte úgy, hogy nem képes rajta segíteni. Ami azt jelentette, hogy bizonyára még számos sikoltozva rettegő éjszaka vár rájuk. Az ágyban szendergő lányára nézve Charlie sírni szeretett volna, mert félt és szorongott.

5.

Dermedten állt, lebénította a félelem. Az üldöző már csak pár méterre volt tőle.

Tom nem tudott dönteni, ezért ott maradt megbújva a zanótbokor fedezékében, mit sem törődve a szúrós tüskékkel. Még mindig az erdei homályt pásztázta, vívódva, hogy melyik úton menjen tovább, amikor a bizonytalan körvonalú alak hirtelen kibontakozott a sötétségből, egyenesen felé tartva. Tom ösztönösen megpróbálta összehúzni magát, labdává gömbölyödve. Ám az üldöző célirányosan, egyenletes léptekkel közeledett hozzá.

Tom szerette volna behunyni a szemét, de tudta, hogy nem teheti. Látnia kell, ha felfedezik. Ezért követte a tekintetével, ahogy hol elveszett, hol újra előbukkant a fák között. És csak jött felé, egyre nagyobbnak tűnve, mint valami rémalak egy lázálomban.

A bokorhoz érve megállt. Tom sikoltani, kiáltani akart, kiüvölteni a félelmét és a rettegését, de megfékezte magát. Már több mint egy perce tartotta vissza a lélegzetét – felfúvódott a tüdeje, muszáj lett volna kilélegeznie. De szorosan összezárta az ajkát, befogta az orrát, félt kiadni a legkisebb zajt is. Ha most észreveszik, nem marad számára remény, csapdába esik a bokorban.

Tíz másodperc telt el. Aztán még tíz. Ekkor az alak megfordult, és egyenesen rá nézett. Tom már várta a diadalittas ordítást, mielőtt az idegen ráveti magát, de meglepetésére az idegen továbbment, és elügetve a bokortól az erdőben kutatott a prédája után. Tom a megkönnyebbüléstől elgyengülve még néhány másodpercig visszatartotta a lélegzetét, aztán lassan, hangtalanul kifújta a levegőt.

Számolva várt még egy percet, közben figyelte a távolodó, majd eltűnő alakot, aztán feltápászkodott. Óvatosan körülkémlelt, és letette a bal lábát. Azonnal fájdalom hasított belé, de elfojtotta. Ha meg akar menekülni szorult helyzetéből, akkor gyorsan kell mozognia.

A korábban látott, alig kivehető ösvény felé vette az irányt. A hold talán kibújt a felhők mögül, vagy a szeme alkalmazkodott a sötétséghez, mindenesetre már tisztábban látta maga előtt az utat. Hatalmas megkönnyebbülésére az ösvény kitaposottabbnak bizonyult, ahogy félig futva, félig bicegve továbbhaladt rajta. Megmagyarázhatatlan módon nevetni szeretett volna, a hirtelen szétáradó optimizmus és fellélegzés kitöréssel fenyegetett. Elűzte az őrült késztetést, meggyorsította a lépteit, és vigyázva kikerülte a lehullott tüskéket és az árnyékban rejtőző nyúlüregeket az ösvényen.

Jól haladt, már jelentősre növelte a távolságot maga és az üldözője között, de nem lassított. Az eddig jól látható út egyszerre elfogyott. Verítékezve nézett jobbra-balra. Semmi, semmi, semmi…

Becsukta, majd kinyitotta a szemét, és legyűrve a pánikot újra próbálkozott. És ezúttal észrevett valamit bal felől. Nem igazi ösvény volt, de valamiféle folytatásnak tűnt. Lelapult bokrok, eltaposott virágok…

Továbbment, és tőle telhetően követte az ösvény vonalát. Elveszítette, tétovázott, aztán megint megtalálta. Ez újra meg újra megesett – a gyors léptű menekülés kezdett lelassulni. És most végleg elveszett az ösvény.

– Ne, ne, ne… – lehelte maga elé, azt remélve, hogy a szavak nyugtató hatással lesznek zakatoló szívére. De úrrá lett rajta a félelem, remegtek a tagjai, sajgott a feje. Kell lennie kiútnak.

Kell lennie…

Kétségbeesetten pásztázott körül. Az ott balra egy másik ösvény lehet? Nem igazán akart abba az irányba menni, de milyen alternatívája van? Küszködje át magát a bozóton, a tüskebokrokon, felriasztva az állatokat és magára vonva a figyelmet? Még ha gondolt is erre, most felrepült egy fácán a közelben, rekedt hangú kiáltást hallatva.

Ez eldöntötte a kérdést, és Tom nekivágott az ösvénynek. Már nem törődött a fájdalommal a lábában, sprintelt, amilyen gyorsan csak tudott a sima talajon. Igen, ez már valami. Ez a rendes út vissza fogja vezetni a biztonságba, a normális életbe, vissza az imádott Melanie-hoz…

Minden egyes lépéssel növelte a sebességet, hajtotta előre az adrenalin. Minden rendben lesz, ki fog kerülni innen. Aztán végre át tudja gondolni ezt az egész rémálmot. Most nem kell mást tennie, mint folyamatosan haladni. Egy kanyarhoz ért az ösvényen, és azt remélte, hogy utána majd kiszélesedik, fény dereng a fák között, lesz ott valami. Ehelyett hirtelen megtorpant egy nagy zanótbokornál. Kissé megingott, ahogy szemügyre vette. Ismerősnek tűnt, és valóban: meglátott alatta egy beszédes vérfoltot. Ez ugyanaz a bokor, ahol korábban elbújt. És akkor az imént csak egy nagy kört tett.

Mögötte hangosan megreccsent egy gally. Tom a torkában dobogó szívvel fordult hátra. Tudta, mit fog látni, de még így is elakadt a lélegzete. A kámzsás alak mindössze öt méterre volt tőle, elállva az útját az ösvényen.

– Kérem… én nem csináltam semmit…

Az üldöző tett egy lépést előre. Aztán még egyet. Ekkor a hold kiúszott a felhők közül, megvilágítva a vadászt, aki most mozdulatlanul állt a prédája előtt.

– Ki maga? Mit akar tőlem?

Tom sikoltva tette fel a kérdést, de az alak nem reagált.

Tom összehúzott szemmel próbálta kivenni az arcát, hogy megértse, miféle gonosszal néz szembe, de egyáltalán nem látott emberi vonásokat a kámzsa mélyén.

Csak sötétséget.

6.

Verte a szél a testét, ahogy végigdöngetett az úton. Jó érzés volt, felgyorsult tőle a szívverése, energiával töltötte fel Helent az előtte álló napra. A Kawasakin száguldva magasra szárnyalt a kedve. Zaklatott éjszakája volt, de egy új nap mindig új reményt hozott.

Rátérve a Southern Roadra elegánsan bedőlt balra, indexelt, és behúzott a motoros parkolóba. Korán volt, a Southamptoni Központi Rendőrkapitányságon még nem indult el az élet, így szabadon választhatott a magányos vezetőknek fenntartott vagy egy tucat parkolóhely közül. Beállt a motorral, és fürgén lepattant a nyeregből. Időtlen idők óta része volt ez a napi rutinjának, és jólesett megismételni.

Megszabadult a sisaktól és a bőrdzsekitől, majd magához vette a telefonját meg a táskáját, és az impozáns mészkő-gránit épület felé fordult. Ám ekkor elhúzott mellette egy másik motor, és beállt egy közeli parkolóhelyre. Helen kíváncsian figyelte. Nem ismerte fel sem a járművet, sem a motorost, ami gyanút ébresztett benne. A megemelt biztonsági szint ezen időszakában érdemes volt mindennek utánajárni, ami elütött a megszokottól.

De a motorról leszálló ismeretlen azzal lepte meg Helent, hogy vidáman odaintett neki. És amikor levette a sisakját, barátságos, ugyanakkor tiszteletteljes mosollyal az arcán indult el felé.

– Jó reggelt, asszonyom.

– Hudson őrmester – mondta Helen, elrejtve a meghökkenését. – Fűti a munkavágy.

– Ahogy önt is.

Helen nem tudta eldönteni, hogy ezt bóknak vagy ténymegállapításnak szánta-e. Bár az tény, hogy mindig lelkesedéstől fűtve érkezett a kapitányságra. És ez volt az egyik dolog, ami jó benyomást tett rá Joseph Hudson állásinterjúja alatt. Számos nehéz beosztásban dolgozott már a pályája során – Dél-London, Liverpool belvárosa –, és üdítő volt hallani, hogy mit sem vesztett az energiájából és a derűlátásából. A ranglétrán felkapaszkodás közben sokakat megkeserítettek a tapasztalatok. De őt nem.

– Hát, ha már ilyen lelkesen és korán érkezett, mi lenne, ha körbevezetném? Nem szeretek magára hagyni egy új munkatársat az első napján.

– Valószínűleg egyedül is fel tudnám találni magam – válaszolta Hudson, elrejtve a mosolyát. – De ha van egy kis szabadideje…

Felügettek a lépcsőn és átvágtak a központi előcsarnokon. Az első megálló természetesen Jerry Taylor volt, aki emberemlékezet óta dolgozott a fogadópult mögött. Jerry módszeresen végigvezette Hudsont a különböző biztonsági protokollokon, aprólékosan kitérve minden részletre. Helen ezalatt kihasználta az alkalmat, hogy felmérje az új nyomozó őrmestert.

Hosszú ideig ellenállást tanúsított Sanderson helyének betöltésével szemben. Helent még most is rosszullét fogta el, ha az őrmester brutális meggyilkolására gondolt – magát vádolta azzal, hogy túl nagy nyomást helyezett Sandersonra, a tűzvonalba hajszolva a fiatal nőt –, és a „helyettesítésének” még a gondolatától is irtózott. Viszont így hiányos volt a csapata – amit Simmons, az új kerületi kapitány nem győzött a szemére vetni. Végül meghirdették a posztot. Megjósolható módon elárasztották őket a jelentkezések – dacára az állással járó veszélyeknek Helen csapatában dolgozni presztízst jelentett –, de az az igazság, hogy Hudson már a legelső interjún kiemelkedett a többiek közül. Magasan képzett volt, speciális ismeretekkel a kiberbűnözés területén, amelyhez sokéves tapasztalat társult a szervezett bűnözés, a drog- és lánykereskedelem üldözésének frontvonalán, így fejhosszal előzte a jelentkezőket. De a hozzáállása, a személyisége és a fellépése még inkább mellette szólt. Fitt, egészséges, jóképű és nyílt arcú volt, ráadásul éles elméjű, gyors felfogású és jó társaság. Nem mindegyik rendőr van megáldva humorérzékkel, de Hudson abban sem szenvedett hiányt, és nemcsak rebellis alkat volt, de pimaszságért sem ment a szomszédba. Az a típus volt, akinek a komoly képét meghazudtolja a szemében bujkáló mosoly, és Helen tudta értékelni az ilyesmit. Hudsonnak szoros együttműködésben kellett dolgoznia Helennel és Charlie-val a csapat vezetőiként, és Helen ösztönösen érezte, hogy nagylelkű és megnyerő lesz a beosztottaival.

– Oké, azt hiszem, meggyőződtünk róla, hogy nem dolgozik az oroszoknak – jelentette ki Jerry a legtiszteletlenebb kacsintása kíséretében.

Őskövület volt, de a jó fajtából, és Helen köszönetet mondva neki továbbterelte Hudsont a központi kapitányság épületében. Pár perc múlva már a hetedik emeleten jártak – Helen második otthonában.

– Később lesz ideje az alaposabb ismerkedésre. Jelenleg csak a legfontosabbakról tájékoztatom. Az Emberierőforrás-Osztály a másodikon, a kantin a harmadikon van, a fegyvertár, ha valaha szüksége lenne rá, az elsőn, a férfimosdó pedig az alattunk lévő emeleten. Eddig megvan?

– Kettő, három, egy, hat – ismételte Hudson.

– A hetedik emelet nagyrészt a technikusoké és informatikusoké, de jól jegyezze meg ezt az ajtót. Ha ide hívják, akkor vagy elszúrt valamit, vagy kiemelkedően teljesített.

Simmons parancsnok irodája előtt álltak, a nevét aranyozott betűkkel vésték bele a katedrálüvegbe. Simmons régi barátja – valójában a mentora – volt Helennek, és bízhatott abban, hogy meleg fogadtatásban részesíti az új kollégát. De ezzel még várni kell – Simmons egy konferencián van, és Helen előbb az esetszoba működésével akarta megismertetni Hudsont. Minél előbb belerázódik, annál jobb.

Beütve a kódot beléptek a szentélybe. Helen megszámlálhatatlanul sok – hol kellemes, hol nagyon nehéz – órát töltött már ezen a helyen, de mindig örült a visszatérésnek. A bűnözés sohasem szűnik meg, sőt folyamatosan átalakul, ami azt jelentette, hogy Helennek folyamatosan lesz munkája.

– Itt fogja tölteni az ideje javát. Ott dolgoznak az adatelemzők, itt pedig a csapat magja – mutatott körül a lehasznált íróasztalok különböző csoportjain. Ellie McAndrew nyomozót látták az egyiknél, aki éppen ekkor fejezett be egy telefonbeszélgetést.

– Az az én irodám – folytatta Helen. – Én vagyok az egyetlen, akinek ajtaja is van. Maga ott fog ülni, Charlene Brooks nyomozó őrmesterrel osztozva egy munkaállomáson. Mindenki csak Charlie-nak hívja, és első osztályú kolléga… de ne szóljon hozzá egyből, amikor reggel bejön. Kicsi gyereke van, és kell neki néhány kávé, hogy bemelegedjen.

– Vettem.

– Helyes, most pedig hadd adjak áttekintést a folyamatban lévő ügyeinkről.

Az incidenstáblához akarta vezetni Hudsont, amikor észrevette, hogy McAndrew nyomozó feléjük siet. Volt már fent és lent is a kettőjük kapcsolata az évek során, de Helen tudta, hogy McAndrew-t felkészült, profi rendőrként nehezen lehet kihozni a sodrából. Ezért riasztotta most meg a sápadt, feldúlt arckifejezése.

– Elnézést a félbeszakításért, asszonyom, de történt valami.

A hangja egyértelműen elárulta, hogy az a „valami” a legkevésbé sem hétköznapi ügy. Helen azonnal felfogta, hogy a derűsen induló nap hamarosan sokkal borúsabb lesz.

7.

Szorosan fogta a kezét, miközben az iskolába siettek. Részben azért, mert utakon kellett átkelniük, de leginkább azért, mert késésben voltak. Charlie végül hajnali kettőkor aludt vissza, így nem csoda, hogy elnyomta az ébresztőórát, és csak valamivel nyolc előtt tudott felkelni. Gyorsan kellett reggelizni, közben Charlie-nak eszébe jutott, hogy ma van az iskolai Űrhét zárónapja – ami azt jelentette, hogy Jessicának valamilyen „intergalaktikus” öltözéket kell viselnie.

Szerencsére Charlie-nak sikerült meggyőznie Jessicát, hogy az oldalához erősített két kartoncső megfejelve egy csúcsos kalappal elegendő ahhoz, hogy rakétának nézzen ki, így elindulhattak, és esélyük volt odaérni a becsengetés előtt. Bármilyen nyúzott volt is, Charlie jó tempót diktált, és hamarosan látótávolságba került a Skyswood Általános Iskola. Az órájára pillantva rájött, hogy csodával határos módon még maradt is három percük.

Charlie lassított, és a mellette baktató Jessicára nézett. Eddig meglehetősen nyugodtnak tűnt a kislány, ám most, a kapuhoz közeledve elkezdte húzatni magát.

– Remek napod lesz – kockáztatta meg Charlie. – Fogadok, hogy elmarad a matek és az olvasás. Csak beöltöztök, játszotok és jól szórakoztok.

Jessica csak vállat vont, mint akit nem érdekel. Inkább a szivárványszínű cipőfűzőjének szentelte a figyelmét.

– Mit gondolsz, mit fogtok csinálni? Versenyek lesznek? Űrutazást játszotok? Talán meg sem állsz a holdig.

Jessica nagy komolyan bólogatott, mintha ez reális lehetőség lenne. A kapuhoz érkezve Charlie elengedte a lánya kezét. És azt látta, hogy Jessica megtorpan, mintha félne átlépni a küszöböt. Charlie követte a tekintetét, amely a különféle földönkívülieknek és űrhajósoknak öltözött gyerekektől nyüzsgő játszóteret pásztázta. Szívmelengető látvány lehetett volna, de Charlie határozottan furcsán érezte magát.

Jessica a saját korához képest is kis termetű volt, és a többi gyerek valahogy túl nagynak tűnt. Innen nézve úgy látszott, mintha elnyelnék a nagyok.

Charlie leguggolt a lánya szintjére, és bátorítóan megsimogatta a hátát.

– Ugye tudod, kicsim, hogy ha bánt valami, nyugodtan elmondhatod nekem…

Jessica nem szólalt meg, még mindig elmerülten bámulta a cipőfűzőjét.

– Ha valaki mondott rád valamit, vagy megijesztett, vagy bármilyen módon bántott… – Charlie már a gondolattól is rosszul volt, de folytatta –, akkor el kell mondanod nekem, hogy tehessünk ellene. Az anyukák meg tudják oldani a dolgokat, tudod, ugye?

Jessica bólintott, kicsit még el is mosolyodott, és Charlie egy pillanatig azt hitte, mondani fog valamit. De ekkor becsengettek, Jessica pedig fogta a táskáját, és elindult a többiek felé.

– Nagyon szeretlek – szólt utána Charlie, túl későn ébredve rá, hogy elmulasztotta a szokásos búcsúpuszit.

A távolodó lánya után nézve összeszorult a gyomra. Ha valami baj van, ha bántja valami Jessicát, az titokban maradt.

Jessica már beleveszett a tömegbe, de Charlie feleslegesen időzve megpróbálta kivenni az alakját. Ám ekkor éles csengőhang hasított a levegőbe, elterelve a figyelmét a játszótértől. Charlie zaklatottan rántotta elő a telefonját, és látta, hogy Helen keresi. Charlie-nak azonnal megfeszült a teste. Ha Helen ilyen korán hívja, az csak egy dolgot jelenthet.

Baj van.

8.

Emilia Garanita a képernyőre nézett… és saját maga bámult vissza rá.

Az íróasztalánál ülve tanulmányozta a sajtófotót, amely az egyik országos napilapban fog megjelenni egy róla írt dicshimnusz kíséretében. Mint mindig, most is talált hibát a külsejében, hiszen ott van az arca bal oldalát elcsúfító történelmi sebhely, de igazság szerint ez volt az egyik legjobb fényképe.

Sok készült róla mostanában. Daisy Anderson, a sorozatgyilkos, aki huszonnégy órán át terrorizálta Southamptont, elrabolta Emiliát, és ez jó szolgálatot tett az újságírónak. Azóta számos tévéinterjút adott, számtalan vezető cikket írt, és most, kilenc hónap múltán, megjelenés előtt áll a könyve a Daisyvel töltött óráiról. Ezzel volt kapcsolatban a monitorán látható fotó.

Emilia megfordult a székével, és elszakítva tekintetét a képernyőtől szemrevételezte a hírszerkesztőséget. Ez a látvány mindig elégedettséggel töltötte el. Az Anderson-affér nemcsak hírnevet és pénzt hozott neki, hanem jelentősen megerősítette az alkupozícióját is a Southampton Evening Newsnál. Elég volt azzal fenyegetőznie, hogy felmond, és átmegy egy elismertebb laphoz, a szerkesztője máris visszahelyezte a vezető bűnügyi riporter posztjára, ejtve az alkalmatlan és megalkuvó kollégát, aki rövid időre elbitorolta a rangját. Emilia szemében már rég esedékes volt ez az átminősítés, és meg kell hagyni, Martin Gardiner jó szívvel léptette elő, még ha meg is volt kötve a keze. Miközben Emilia a mellette és a vezetése alatt dolgozó munkatársakat szemlélte, átjárta az érzés, hogy végre jól alakulnak a dolgok a világában.

Az egyetlen légy a levesében az volt, hogy nem képes nagy sztorikat kreálni. Újabban csak a megszokott, kiszámítható bűncselekmények történnek Southamptonban. Alkalmi szexuális erőszak, rasszista támadás egy éjszakai klubban és egy sor komoly betörés, ami már hosszabb ideje nyugtalanítja a városi háztulajdonosokat. De semmi igazán szaftos – a Daisy Anderson rendezte dráma és vérontás után mindez fakónak tűnik.

Visszafordulva az asztalához Emilia tollat ragadott, rágcsálni kezdte a végét, és megpróbált kellő lelkesedést előhívni magából, hogy befejezze a betörések megelőzéséről szóló cikkét. Már fél órával ezelőtt készen kellett volna lennie – az a fajta, félelmekre játszó írás volt, amelyet álmában is meg tudott írni –, de hagyta, hogy elvonja a figyelmét a csevegés a rendőrségi rádióban, amelyet munka közben hallgatott, belemerülve a családon belüli incidensekbe és a közlekedési balesetekbe, amelyek egyenruhás jelenlétet igényeltek.

Ritkán jegyezte meg a részleteket – az egységeket az események színhelyére irányító ismerős diszpécserhangok inkább megnyugtató hátteret adtak a töprengéseihez. De most hirtelen felfigyelt valamire. Öt egységet küldtek a New Forestbe, hogy biztosítsák egy bűncselekmény helyszínét. Még érdekesebb volt, hogy riasztották a Súlyos Bűncselekmények Osztályát, Helen Grace felügyelőre bízva a nyomozás vezetését.

Mosoly terült szét Emilia arcán. Ritkán unalmasak azok az ügyek, amelyekben Grace is érintett. Lefirkantotta a címet, lekapta a fejhallgatót, és gyorsan felpattant. Magához vette a blézerét meg a telefonját, és sietve átvágott a szerkesztőségen, pillantásra sem méltatva a kollégákat, akik szorgalmasan dolgoztak, mit sem tudva erről az izgalmas fejleményről. Emilia mindig is úgy vélte, hogy a csapatmunkát túlértékelik.

Ezt az ügyet inkább megtartja magának.

9.

Hajladoztak felette a fák, hosszú, baljós árnyékokat vetve a kora reggeli napfényben. Helen óvatosan haladt az erdőn át, figyelmet szentelve a letaposott, megtépett növényzetnek, a lábnyomoknak és a szövetfoszlányoknak. Éber és szemfüles volt, de közben gyorsan mozgott. A helyszínről érkezett kezdeti jelentések olyan riasztóak voltak, hogy minél előbb ott akart lenni.

Egy erdészeti munkás fedezte fel a holttestet a New Forest Nemzeti Park mélyén. Közvetlenül 8.30 után futott be a hívás, a rendőrnek, aki fogadta, valahogy sikerült értelmeznie a rémült nő beszámolóját – és Helen azonnal útnak indította a csapatot. A park egy kieső részén találták meg a holttestet, egy érintetlen, erdős területen Blissford és Fritham falu között. Amint értesült a hírről, egy másik, szintén az erdő mélyén felfedezett halott idéződött fel Helen agyában – az első nagy nyomozásának egyik áldozata –, de gyorsan elhessegette a sötét emléket, hogy az előtte álló esetre fókuszálhasson.

Ha a kezdeti jelentések pontosak, nagyon csúnya üggyel néznek szembe.

A bűncselekmény helyszínének közelében nem voltak sem utak, sem házak, sem kempingek – Helennek fél mérföldre kellett leparkolnia az Abbots Well Roadon –, de akkor hogy került az áldozat az erdőnek ebbe a távoli részébe? És ugyanilyen fontos kérdés, hogy miért. Helennek az alig kivehető ösvényt követve ide-oda járt a tekintete, de a bukolikus környezet a legkevésbé sem volt félelemkeltő, és nem adott magyarázatot a különös történésekre. Kemény és száraz volt a talaj, így nem számíthattak értékelhető lábnyomokra, és a vegetáció is érintetlennek tűnt az erdőnek ezen a részén. Valójában annyira szép volt ma reggel az erdő, hogy teljesen valószerűtlennek tűnt a brutális mészárlás.

Helen mozgást észlelt maga előtt a kissé kiszélesedő ösvényen – egyenruhás rendőrök az ismerős, fényvisszaverő kabátban. Felgyorsítva a lépteit elérte az ösvény végét; nagy tisztás nyílt meg előtte, ahol már nyüzsögtek a rendőrök és a helyszínelők. Helen odabiccentett Meredith Walkernek, aki a kapitányság törvényszéki laborját vezette, majd megacélozta magát a holttest megtekintése előtt.

Helent nem volt könnyű sokkolni, de ilyet még sohasem látott. Fiatal férfi – huszonéves lehetett, vagy legfeljebb harminc-egynéhány – lógott egy tölgyfa ágán a tisztás közepén, az arcát eltorzította a rettegés. Egymáshoz kötözték a lábait, majd áthurkolták a kötelet egy vastag ágon, felhúzták és a fatörzshöz rögzítették, így a meztelen, megcsonkított test fejjel lefelé lógott, kiterjesztett karja reménytelenül nyúlt a talaj felé. Különös gyümölcsre emlékeztetett, ahogy vériszamósan csüngött le az öreg tölgy ágáról.

A halál módja volt a legrosszabb. Helen három nyílvesszőt látott kiállni a mély sebekből a mellkasán, a nyakán és a hátán. Közelebb lépve, pontosan a holttest alá, rájött, hogy számszeríjból lőtték ki őket. Kivégzés közvetlen közelből, a behatolás mélységéből ítélve… de ez aligha ad magyarázatot a kegyetlen gyilkosság különös színrevitelére.

Helen agyában egymást kergették a kérdések. Miért itt, ezen a távoli helyen, amelyet csak kevesen ismerhetnek? És miért számszeríjjal? Rendkívül ritkák az ilyen támadások. Ráadásul miért hagyta itt így az áldozatot, közszemlére téve, ahol bármelyik szerencsétlen kiránduló vagy erdészeti dolgozó felfedezheti?

Helen eltávolodva a holttesttől egy dundi, középkorú nőt látott a tisztás másik végén, akit McAndrew nyomozó éppen kikérdezett. Janice Smith a New Forest Parkerdő zöld munkaruháját viselte, és ez volt rajta az egyetlen szín – holtsápadtan, sokkos állapotban állt ott. Minden adatot ki kellett szedniük belőle, amit csak lehet – számot kell adnia róla, mit keresett itt, és hogyan fedezte fel a holttestet –, de Helen kevés használható információt várt tőle. Nem tűnt sem valószínű elkövetőnek, sem elég erősnek ahhoz, hogy felhúzzon a fára egy felnőtt embert, és a hívás időpontja még azt is kizárta, hogy szemtanúja lehetett a támadásnak.

Smith alig egy órája hívta a rendőrséget, de a vér már megalvadt és megszáradt az áldozat sebei körül. Meredith Walker és a mogorva vezető patológusuk, Jim Grieves majd további részletekkel is szolgál, de Helen már most gyanította, hogy éjszaka történt a gyilkosság. A gondolatra borzongás futott végig a gerincén.

Ismét a holttestnek szentelve a figyelmét azt látta, hogy Graham Ross, a legtapasztaltabb helyszínelő fotósuk javában dolgozik. Barátságos szemöldökrándítással üdvözölte Helent, és félreállt az útjából; körbejárta a holttestet, hogy közeli felvételeket készítsen a lábáról és a talpáról. Helen hálás volt érte – tisztán kellett látnia, hogy esélye legyen értelmezni ezt a borzalmas mészárlást.

Nem tettek kísérletet a holttest elrejtésére – épp ellenkezőleg: nagy munkát fektettek abba, hogy közszemlére tegyék –, ami feltehetően azt jelentette, hogy üzenni akartak vele valamit. Lehet ez egyfajta figyelmeztetés? Vagy megtorlásnak szánták? Talán okkultista gyilkosság, a kidolgozott színrevitel és a támadás időpontja alapján? Vagy csak provokálni akart az elkövető, megmutatni a nagyvilágnak a keze munkáját és erejét?

Helen ezeket a riasztó kérdéseket forgatta az agyában a lemészárolt férfit tanulmányozva, és óhatatlanul a nagy vértócsára siklott a tekintete, amely összegyűlt az erdő talaján, a lassan forgó holttest alatt.

10.

– Mi történt vele? Hol van?

Melanie Walton feszülten meresztette Charlie-ra könnyáztatta szemét. Kora reggel jelentette be a vőlegénye eltűnését, de az eset jelentőségére csak akkor derült fény, amikor nem sokkal ezután felfedezték a holttestet az erdőben. Tom Campbell fotói a telefonjában és a leírása a jellegzetes pecsétgyűrűjéről mind arra vallottak, hogy a vőlegénye lehet a szerencsétlen áldozat.

Helen Charlie-t és Hudson őrmestert küldte ki a Woodland View kempingbe, az impozáns, új létesítménybe az erdő szélén, míg ő a helyszínen vizsgálódott.

Charlie-nak alig volt alkalma két szót váltani az új kollégával, de így is megnyerőnek és készségesnek találta; Hudson örömmel vállalta a tanúk felkutatását, miközben Charlie az áldozat elgyötört menyasszonyával beszélt.

– Találtak egy holttestet az erdőben – mondta komoran Charlie.

– Jaj, istenem…

– Még nem tudhatjuk biztosan, ki az illető, amíg meg nem történik a hivatalos azonosítás. Lehetséges, hogy erre majd önt kérjük meg, ha eljön az ideje. Hajlandó, vagy képes lenne ezt megtenni?

Melanie némán bólintott, aztán a kezét bámulta merően, mintha abból próbálna valamilyen értelmet vagy magyarázatot kinyerni.

– Megkérdezhetem, mióta vannak együtt?

– Már öt éve…

– És hány éves Tom?

– Huszonkilenc…

Helen harminc körülinek becsülte az áldozat korát – újabb kis részlet utalt arra, hogy jó nyomon járnak.

– Gyakran sátoroznak?

– Igen.

– Ezen a helyen?

– Nem, ez viszonylag új.

– Most miért ide jöttek?

– Nem tudom. Bedobtak hozzánk egy szórólapot, és megtetszett. Tom szeret kempingezni…

Melanie-nak elhalt a hangja, a jelen idő használata kizökkentette, a legsötétebb félelmeket kavarva fel az elméjében.

– Hány órakor érkeztek meg tegnap este?

– Hét körül. Mindketten dolgoztunk, és csak…

– És mikor látta utoljára Tomot?

Melanie egy ideig hallgatott, a kezébe temette az arcát.

– Éjfél körül, azt hiszem. Megittunk pár pohárral, és szívtunk is, aztán lefeküdtünk…

Kissé megborzongott, mintha kísértené az emlék.

– És aztán?

– Hát… mi… – Melanie zavarba jött, és elvörösödve folytatta. – Szeretkeztünk, aztán elaludtunk. Mindig így teszünk.

– Kölcsönös beleegyezéssel?

– Persze – vágott vissza mérgesen Melanie.

– Nem volt probléma? Nem veszekedtek?

– Nem, semmi ilyesmi. Eljegyeztük egymást, össze akarunk házasodni, boldogok vagyunk…

Egy könnycsepp gördült le az arcán. Charlie látta Melanie fájdalmát – a közeledő felismerést, hogy a világa fejtetőre készül állni –, és együttérzett vele. Sőt, hitt neki. Mindig a családtagok és a partnerek az első számú gyanúsítottak, de a szép, fiatal nőn nem voltak külsérelmi nyomok, és a kemping igazgatója is megerősítette, hogy nem történt rendzavarás az éjszaka folyamán. És Melanie megrendülése, érzelmei őszintének tűntek.

– Kérem, mondja el újra, mi történt. Lassan, ha lehet…

Melanie kezdeti beszámolója zavaros volt, de most megpróbálta összeszedni magát, mert tudatára ébredt, milyen fontos a tanúvallomása.

– Felébredtem az éjszaka közepén.

– Emlékszik rá, mikor?

– Nem nagyon. Kettőkor? Vagy háromkor? Elnézést…

– Semmi baj, folytassa.

– Tom mellettem aludt el, de már nem volt ott. Kimentem megkeresni… a mosdóblokkban, a kocsinknál, de…

– Nem próbálta telefonon hívni?

– Dehogynem, csakhogy a sátorban volt a telefonja. Vártam hajnalig, és miután még mindig nem került elő, a kemping igazgatójához fordultam.

– Azt nem hallotta, hogy kimegy a sátorból?

– Aludtam.

– Nem rémlik… lehet akár csak egy homályos érzés vagy valamilyen mozgás, dulakodás emléke… vagy ahogy kinyitják a sátrat…

– Nem, nem, semmi ilyesmi. Az egyik percben még mellettem volt…

Melanie Charlie-ra nézett, és félelem tükröződött az arcán. – Aztán a következő percben eltűnt.

11.

– Senki nem látott, nem hallott semmit.

Hudson nyomozó őrmester nyilván jobb hírekkel szeretett volna szolgálni Helennek.

– Beszéltem a többi kempingezővel, de hogy őszinte legyek, nem nagyon értették a kérdéseimet. Egy pár találkozott tegnap este Tom Campbell-lel, viszont mindenki arról számolt be, hogy békésen telt az éjszaka, fogalmuk sem volt bármilyen problémáról.

– Azért jobb lenne mindenkinek utánanézni. Kideríteni, van-e valamelyiküknek kapcsolata Tom Campbell-lel vagy Melanie Waltonnal.

– Persze. Arra is megkértem őket, hogy egy órára adják át a mobiljaikat. Mielőtt elengedjük őket, szeretném ellenőrizni, nincs-e valakinek felvétele a tegnap estéről, bármi, ami segít képet kapni arról, hogy mi történt.

– Jó ötlet. Mi a helyzet Campbell kocsijával?

– Ott van, ahol tegnap leparkolta.

Hudson egy négyajtós Audira mutatott a kemping túlsó végében.

– A kulcsai még a sátorban vannak – tette hozzá.

– Nincs nyoma másik járműnek? Akár a sátruk, akár a kocsi közelében?

– Az a helyzet, hogy túl sok abroncsnyom van, mert át kell hajtani a táborhely szélén, hogy beállhass a parkolóba. De senki nem hallott járművet.

Helent ez elgondolkoztatta. Tom Campbell saját akaratából hagyta volna el a kemping területét, hogy bemenjen az erdőbe? Valószínűtlennek tűnt, de mindent összevetve még mindig ez látszott a legelfogadhatóbb magyarázatnak.

– Folytassa a munkát! És tájékoztasson, ha talált valamit!

– Igen, asszonyom.

Hudson visszaindult az ideges táborozók csoportjához, akik a piknikasztaloknál várakoztak. Helen az ellenkező irányba tartott, egy űzött tekintetű férfi felé, aki kifakult kordnadrágot és barna pulóvert viselt.

– Mr. Robinson, Grace felügyelő vagyok – mutatkozott be Helen felmutatva az igazolványát. – Tudom, hogy már beszélt az őrmesteremmel, de szeretnék feltenni még néhány kérdést.

– Természetesen – hebegte Robinson.

– Ön vezeti a kempinget?

– És én vagyok a tulajdonos is.

– Mióta?

– Valamivel több mint egy éve. De csak négy hete nyitottunk meg… tovább tartott a vártnál, mire elkészült a csatornázás és a zuhanyozó.

– Miért?

– Az építők, ki más miatt? – mondta keserűen.

– Értem.

Helen alaposan felmérte az emberét, mielőtt megfogalmazta a következő kérdést. Nigel Robinson megpróbált nyugodt maradni, de idegesnek tűnt, feszengett, verítékezett a homloka. Vajon tartott a negatív hírveréstől, amelyet a gyilkosság jelent, vagy csak nem volt hozzászokva, hogy kihallgatja a rendőrség? Helen nem tudhatta.

– Itt alszik a kempingben?

– Jelenleg igen. Amikor beindulunk és telt házunk lesz, majd felveszek valakit, de egyelőre a saját kezemben akarom tartani a dolgokat.

– És nem tapasztalt semmi rendelleneset tegnap éjjel?

– Semmit az égvilágon.

– És korábban? Voltak már problémái? Az építkezés során? A megnyitáskor?

Robinson megrázta a fejét.

– Ide rendes emberek járnak. A srácokkal sincs baj, akik nekem dolgoznak, eltekintve a csúszásaiktól. Ez egy békés, családias hely, jól lehet itt…

– Köszönöm, egyelőre elég lesz – szakította félbe Helen, mert nem kívánta végighallgatni az önreklámot. – Kérem, maradjon itt. Lehetnek még kérdéseink.

Robinson hevesen bólogatott – semmi esetre sem távozott volna addig, amíg rendőrök mászkálnak összevissza a kemping területén. Helen azt tervezte, hogy körbejárja a helyszínt. Nagy telek volt, számos kifogástalan állapotú faházzal, egy vadonatúj mosdóblokkal, bolttal és büfével. Robinson nyilván jelentős összeget költött rá. De most felmerül a kérdés, hogy megtérül-e a befektetése.

Helen Campbell sátra felé irányította a lépteit, előbb kívülről vizsgálta meg, majd bedugta a fejét. Az ütött-kopott, régi sátoron belül sem volt semmi különös: néhány ruhadarab, két hálózsák, egy drágának tűnő kamera és egy majdnem üres bourbonos palack. Mennyire lehetett részeg Tom tegnap este? Lehetséges, hogy túl sokat ivott? Elkóborolt, és betévedt az erdőbe? Az adott körülmények között ez sokkal valószínűbbnek tűnt az emberrablásnál, bár jó nagy utat kellett megtennie. Esetleg becsalhatták az erdőbe? Volt valami az erdőnek azon a részén, ami oda vonzotta?

Helen felegyenesedett és továbbment. A jól ellátott boltnak friss festékszaga volt, a büfében csaknem tele voltak az alkoholos üvegek, bár a grill még nem működött. Helen most elérte az erdő szélét. Ez volt az a pont, ahol az emberlakta hely találkozott a vadonnal, de még itt is meglátszott Robinson iparkodásának nyoma. Kivágtak egy tucat fát, hogy helyet csináljanak egy kis játszótérnek – a játékok szinte teljes egészükben fából készültek, hogy megfeleljenek a modern ízlésnek –, és további fákat áldoztak fel azért, hogy a büfé vendégeinek zavartalan kilátásuk nyíljon a tóra. Valójában úgy tűnt, az egész környezetet átalakították a fizetővendégek kedvéért.

Csak néhány fát hagytak meg a vécéblokk mögött. Helen ezt már első ránézésre is furcsának találta. Semmi sem állhatott a haladás útjába, de ezek a fák mintha benyomakodtak volna a kempingbe. Visszavágták az ágaikat, hogy megóvják a vécéblokk tetejét, bár magukat a fákat a helyükön hagyták, dacára annak, hogy a gyökérzetük minden valószínűség szerint végül kárt fog tenni az új épületben. Helent közelebb hajtotta a kíváncsiság. Megkerülve a blokkot az első fa alatt találta magát. Amikor végighúzta a kezét a kérgén, azonnal megakadt valami természetellenesben.

Egy fémtüskét vertek be a törzsébe, olyan erővel, hogy csak a feje látszott, és lehetetlen volt eltávolítani. További vizsgálódásra még öt tüskét fedezett fel, különböző magasságokban. Helen a második fához lépett. Itt ugyanazt tapasztalta, ahogy a harmadiknál is.

Helennek pörgött az agya, több lehetséges forgatókönyvet gondolt át, miközben visszafordult a kemping felé. Nem tudta, mit bizonyíthat ez, de amikor az igazgatóra nézett, aki feszülten figyelte a mozgását a távolból, egy dolog biztosnak tűnt.

Nigel Robinson hazudott neki.

12.

– Mégis, mit képzel?

Emilia megdermedt, és halkan szitkozódott az orra alatt. Megfordulva látta, hogy egy rendőr tart felé; az ártatlanok zavart mosolyával engedte el a felemelt rendőrségi kordont, amely alatt át akart bújni.

– Elnézést kérek – mondta a legbávatagabb arckifejezését öltve. – Én csak erre sétáltam, amikor az utamba került ez a… szalag.

– Én meg Brad Pitt vagyok.

– Tessék?

– Tudom, ki maga, és miért van itt. Tehát sétáljon el. A szokásos csatornákon kell próbálkoznia, ha információt akar.

A rendőr merően bámult rá, a mellkasa előtt összefont karral, önnön fontosságát sugározva. Emilia szívesen közölte volna vele, hová menjen, de ehelyett visszakozott:

– Jogos. Most aztán tetten ért.

Hátat fordított, és felmérte az erdei környezetet, azon tűnődve, mennyit kell gyalogolnia, amíg eltűnik szem elől és máshonnan intéz támadást a kordon ellen.

– És arra az esetre, ha kísértést érezne máshol próbálkozni, figyelmeztetnem kell, hogy rendőrök posztolnak a teljes kordon körül. Értesítem őket a rádión az itteni jelenlétéről.

Emilia most már végképp szerette volna orrba vágni. De megfékezve az indulatát sarkon fordult, és közelebb ment hozzá.

– Nézze, mondtam, hogy sétáljon el…

– Hallottam, de nem mehetek vissza üres kézzel a szerkesztőségbe, legalább azt engedje meg, hogy feltegyek néhány kérdést.

– Az nem fog menni.

– Jól feltételezem, hogy egy holttestet találtak itt? – folytatta gyorsan Emilia.

– Nem erősíthetem meg…

– Jól tippelek, hogy gyilkosság történt?

– Arra tippel, amire akar.

– Nem hoznák ide a helyszínelő csapatot egy öngyilkosság miatt, igaz?

A rendőr már kezdett elgyengülni, kibillentette Emilia tájékozottsága.

– Mennyire súlyos? Mivel állunk szemben?

A rendőr nem válaszolt, de látszott rajta, hogy feszeng.

– Régóta volt itt a holttest? Nagyon kieső része ez az erdőnek. Vagy csak nemrég ölték meg?

– Semmit nem fog kihúzni belőlem – mondta a rendőr körülpillantva, mintha erősítést keresne vagy remélne.

– Nagyra értékelem, hogy állja a sarat, biztos úr… megmondaná a nevét?

– Nem kell tudnia a nevemet.

– De ahogy említettem, nem távozhatok üres kézzel. Komolyan, akár egész délelőtt kérdezősködni fogok. Hacsak nem akar letartóztatni a rendőrségi munka akadályozásáért…

Ez nyilván esze ágában sem volt. Kevés sikerrel járna a helyi sajtó ezen hírhedt és rosszhiszemű tagjával kekeckedni.

– Ma reggel találtak itt egy holttestet, oké? Ennyit közölhetek.

– Jól tippelek, hogy egy kempingező vagy egy kiránduló fedezte fel?

– Nos…

– Most kezd beindulni a szezon. Csak azt ne mondja, hogy egy család volt, gyerekekkel.

– Nem, nem az volt – állította nyomatékosan a rendőr. – Eszébe ne jusson ilyet írni! Egy erdészeti dolgozó volt, ha tudni akarja. Semmi drámai…

– Férfi? Nő?

– Elég legyen! – szólt rá a rendőr, és tett egy lépést felé. – Megkapta, amit akart. Távozzon!

Ekkor már gyakorlatilag kiabált. Meghallhatja egy közelben álló másik rendőr, és kellemetlen helyzetbe kerülhet? Akárhogy is, Emilia tudta, mikor kell visszavonulni. Nem látja még a teljes képet, de megkapta, amit akart – megerősítést nyert, hogy gyilkosság történt, és már tudja, hová forduljon további információkért, anélkül hogy igénybe venné a szokásos csatornákat. Ez egy olyan sztori volt, amellyel Emilia mindenkit meg akart előzni.

Köszönetet mondott a rendőrnek, sarkon fordult, és elsietett, eltűnve szem elől az erdő sűrűjében.

13.

– Az áldozat neve Tom Campbell. Huszonkilenc éves, Winchesterben lakik a menyasszonyával, Melanie Waltonnal.

Helen és a csapat már visszatért a kapitányságra, és most az incidenstábla körül gyülekezett. McAndrew nyomozó még a helyszínen maradt felügyelni az ujjlenyomatok keresését, de Helen mindenki mást visszarendelt a bázisra, hogy áttekintsék a legújabb fejleményeket.

– Vezető biokémikus a Nexus csoportnál, aminek köze lehet a meggyilkolásához.

– Mi az a Nexus? – kockáztatta meg a kérdést Bentham nyomozó.

– Kőolajszármazékokat állítanak elő. A negyedik legnagyobb ilyen profilú cég a világon. Az új központjuk megépülése Lyndhurstben sok vitát gerjesztett úgy egy évvel ezelőtt…

– Emlékszem – szólt közbe Osbourne nyomozó. – Egyenruhásokat kellett odaküldenünk, hogy megfékezzék a tiltakozásokat.

– Tüntettek ellenük a környezetvédők és a helyi érdekvédelmi csoportok is – válaszolta Helen –, mert komoly erdőirtással járt az építkezés. A tiltakozások egy része békés volt, más része nem, de végül a Nexus elérte, amit akart, mert a körzetben teremtett munkahelyek többet nyomtak a latban.

– Pénz beszél – jegyezte meg Reid nyomozó, általános egyetértésre.

– A Hampshire megyei Tanács számos vitatott tervre bólintott rá a közelmúltban – folytatta Helen a morajt túlbeszélve –, amikor engedélyeket adott a beruházóknak és a vállalkozásoknak a New Forest Parkban és környékén. Próbálnak kikászálódni a recesszióból, egészében véve sikeresen, de a túlzott beavatkozás a korábban védett természeti környezetbe heves reakciókat váltott ki.

– És Robinson kempingje is egy ilyen új vállalkozás? – kérdezte Charlie, átvéve a fonalat Helentől. – Úgy tűnik, hogy kissé szabadon használja a láncfűrészt.

Helen bólintott, és megfordulva néhány fotót tűzött ki a táblára.

– Úgy számoltam, hogy legalább két tucat fát vágtak ki, de ezt a három fát a képen „megszegecselték”. – A törzsbe mélyen bevert fémtüskék felnagyított fotóira mutatott. – Ez bevett módszer a környezetvédelemben, vagy az ökoterrorizmusban, attól függ, honnan nézzük. Lehetetlenné teszi a fa kivágását, mert beletörhet a láncfűrész, és balesetet szenvedhetnek a munkások, ha a penge beleütközik a tüskébe.

– Tudjuk, ki felel ezért? – kérdezte Hudson őrmester a lényegre térve.

Helen visszafordult a táblához, és ezúttal egy férfi arcának digitális fantomképét tette ki. A csapat ösztönösen előrenyújtotta a nyakát, hogy jobban ki tudja venni az arcvonásait – a rendetlen szakállt, a markáns homlokot, a szúrós tekintetet.

– Szemben a kezdeti tanúvallomásával kiderült, hogy Nigel Robinsonnak az első naptól kezdve voltak problémái a helyszínen. Fenyegető levelekkel indult a dolog, aztán egy döglött rókát akasztottak fel a kemping irodájában.

– Jézusom – borzongott meg Edwards nyomozó.

– Innentől még komolyabbra fordult az ügy. Építőmunkásokat fenyegettek meg, és felgyújtották az egyik faházat. Robinsonnak legkésőbb ekkor kapcsolatba kellett volna lépnie velünk, de ő ehelyett felbérelt néhány nehézfiút biztonsági őrnek a kemping védelmére. Ez eredményre vezetett, ám az első fizetővendégek érkezése előtt Robinsonnak meg kellett válnia a nehézfiúktól.

– És megint sebezhetővé vált – vonta le a következtetést Charlie.

– Robinson látta párszor ezt az embert mostanában a kemping környékén az erdőben ólálkodni – folytatta Helen a digitális fotóra mutatva. – Kilencvenkilenc százalékig biztos benne, hogy ez az illető fenyegette meg a munkásait, és hagyta ott a döglött rókát.

– Úgy gondoljuk, hogy Tom Campbellt is ez az ember támadta meg? – kérdezte Bentham nyomozó. – Személy szerint őt választhatta ki, mert olyan cégnél dolgozik, amelyik természetrombolást követett el a New Forestben?

Jó kérdés volt. De Helen nem tudott rá válaszolni.

– Ezt kell kiderítenünk. Hudson őrmester vezetésével tovább fogjuk vizsgálni az áldozat magánéletét és szakmai munkáját. Nincs jele annak, hogy Campbellnek ellenségei voltak, és egy kisebb drogbirtoklási ügytől eltekintve tiszta a múltja. Nem helybeli, Winchesterből ment sátorozni a New Forestbe, tehát ki kell derítenünk, ki tudott arról, hogy oda készül, ki ismerte a terveit. Nézzünk utána annak is, voltak-e munkahelyi konfliktusai a Nexusnál.

Hudson bólintott, és Helen Reid nyomozóhoz fordult.

– Reid nyomozó koordinálja a kiterjedt nyomozást a helyi fegyverbarátok, lövészklubok és hasonlók körében. Tudnunk kell, fenyegetőzött-e valaki mostanában, zártak-e ki valakit a klubokból, vagy tartóztattak-e le megfélemlítő viselkedésért. A többiek nekem és Brooks őrmesternek segítenek ennek az embernek a felkutatásában…

Helen még egyszer visszafordult a táblához, és kitett egy rendőrségi fotót a digitális kép mellé. Újra felmorajlott a gyülekezet – a fotó és a fantomkép között ordító volt a hasonlóság.

– Nathaniel Martin. Ötvenkét éves. Drogok, gyűlölet-bűncselekmény és minősített garázdaság miatt ítélték már el: vascsővel támadt egy rendőrre a kilencvenes évek végén egy tüntetésen. Leülte a büntetést, de szélsőségesebben jött ki, mint ahogy bement. A Greenpeace-től indulva lépett szintet az agresszívebb csoportok felé, amelyek erőszakos fellépést hirdettek, de néhány évvel ezelőtt velük is megszakította a kapcsolatot. Azóta szólóban működik, levelekkel bombázza az ingatlanfejlesztőket és a tanácstagokat, olyan kifejezéseket használva, mint… – Helen belenézett az aktába –, mint, „ha te megépíted, mi felgyújtjuk” vagy „ha bántod a Földanyát, a gyerekei visszavágnak”. Jelenleg is keresik, hogy kihallgassák egy városházi tisztviselő megtámadásának ügyében, de már több mint kétéves a körözés.

– Hol a pokolban van? – tette fel a kérdést Reid őszinte megdöbbenéssel. – Nem szívódhatott fel teljesen.

– Megvan az utolsó lakcíme, az egykori barátnőjénél, de azóta semmi. Sem szociális támogatást nem vett fel, sem ATM-ből pénzt az utóbbi tizennyolc hónapban, se telefonhívás, se adóbevallás, se újabb törvénysértés. Az emberek azt hihették, hogy megszelídült vagy meghalt, esetleg eszét vesztette, de szerintem tudatosan lépett le a térképről, hátat fordítva a régi életének…

– Beszélnek egy remetéről, egy vademberről, aki az erdőben él – szakította félbe Charlie.

– Ha Martin az, be kell hoznunk. Veszélyes alak, valószínűleg tévképzetei vannak, és ellenségnek tekinti Robinsont, Tom Campbellt és a hasonszőrűeket. Őrizetben akarom tudni, mielőtt elvadulnak a dolgok. Lássunk munkához!

A csapat talpra ugrott, mindenki sietett a posztjára. Helen még egyszer megnézte magának Martint. Az éles fekete-fehér fantomképnek különösen erős hatása volt. Az élettelen tekintettől, a beesett arctól a kámzsa árnyékában megfagyott a szemlélőben a vér.

Mintha egy rémálomból lépett volna elő.

14.

McAndrew kényszerítette magát, hogy ne borzongjon, miközben a holttestet elszállító mentősöket figyelte. Nem örült, hogy a helyszínen kellett maradnia – szívesebben tért volna vissza a bázisra erről az árnyékos, rossz érzést keltő tisztásról –, de profiként teljesítette a kötelességét, megszervezve a kutatócsapatokat és tartva a kapcsolatot Graham Ross fotóssal, aki a bűncselekmény tetthelyén fényképezett.

Amíg ismerős arcok vették körül, sikerült kordában tartania a nyugtalanságát, amely csak növekedett azóta, hogy először megpillantotta a borzalmas tetemet. Most azonban teljesen magára maradt, és egyre idegesebb lett.

Az áldozat ijesztően eltorzult arcának emléke váltotta ki a szorongását? Vagy a száraz ágak ropogása és a lombsuhogás? Az utóbbi suttogó kórusnak hangzott, mintha láthatatlan lények csoportja rejtőzne a fák mögött, őt figyelve. Nem volt hajlamos a képzelődésre, de ma úgy tűnt, életre kel a rengeteg, tele rejtéllyel és fenyegetéssel. McAndrew városi lány volt, és igazság szerint soha nem szerette az erdős vidéket. Inkább nyugtalanítónak, mint szépnek találta, és sohasem tudott szabadulni a sejtelemtől, hogy ha itt valaki bajba kerülne, senki még csak nem is tudna róla. Ezek a gondolatok jártak a fejében, és a vérfoltra siklott a tekintete az erdő talaján.

Gyerünk, kislány, szedd össze magad!

McAndrew megpróbálta elhessegetni a szorongását, és az órájára nézett. A kutatócsapatok már több mint két órája fésülik át az erdőt; egy mérföldes távolságból indulva tartanak befelé, a bűncselekmény helyszínére. Rövidesen visszaérkeznek jelentést tenni, hogy találtak-e bármilyen bizonyítékot, de McAndrew addig is tenni akart egy utolsó kört a tetthely körül. Grace felügyelő és Meredith Walker már elvégezte az előzetes vizsgálatokat, de McAndrew dolga volt gondoskodni arról, hogy semmi ne maradjon észrevétlen. Grace nagyra értékelte a helyszínelők munkáját – számtalan alkalommal szolgáltattak már sorsdöntő bizonyítékot a nyomozóknak –, de nagy súlyt fektetett a tapasztalt detektívek észleléseinek fontosságára is. Ezért kapta meg McAndrew, a csapat egyik legrégebbi tagja a mostani feladatot.

Mindig a kitaposott ösvényeket követve elindult, hogy gyorsan körüljárja a tisztást.

Korábban a holttest, később az erdő talaja kötötte le a figyelmét, lábnyomokat, eldobott fegyvert vagy ruhafoszlányokat keresett. Miután nem talált semmit, most hagyta elkalandozni a tekintetét, az ágakra, a fatörzsekre, a madarakra, a szélben remegő lombozatra.

Fürgén, de figyelmesen haladt előre, remélve, hogy talál valamit, bármilyen apróságot, ami fényt vethet a brutális bűncselekményre. De úgy tűnt, nincs semmi, ami elütne a megszokottól ebben a békés, bukolikus környezetben, és az erdő háttere összefolyt a szeme előtt, ha sokáig nézte. Most értette meg a „nem látja a fától az erdőt”-mondás igazi jelentését.

Félúton járva már arra készült, hogy befejezve a kört találkozik a csapatával, amikor kiszúrt valamit bal felől. Sok fatörzset fontak be kúszónövények – ezen a részen több száz évesek voltak a fák –, és mindnek egyforma, barnás árnyalata volt. De feltűnt neki, hogy az egyik eltér a többitől – ez is kúszónövénynek nézett ki, csak nem stimmelt a színe. Túl zöld volt, és valahogy emberkézre utalt. McAndrew odasietett, és egyre fokozódott a kíváncsisága.

Egy kábel volt az. McAndrew lehajolva félresöpörte a növényzetet a fa tövében, és felfedezett egy kis műanyag dobozt: abból tekeredett elő a kábel. Jó hatméteres magasságig fonta be a fa törzsét, míg el nem tűnt egy üregben. McAndrew felegyenesedett, és követte a kezével, kitapintva a rajzszögeket, amelyekkel rögzítették. Jól láthatóan nemrég került ide, mert vadonatújnak tűnt, de nem lehetett a gyilkos műve. Mert ez egy madárkamera volt.

McAndrew egyszerre izgalomba jött. Számos ilyen kamerát tettek ki szerte az erdőben – lehetséges, hogy ez itt működött tegnap éjjel? Hogy felvett valamit a történtekből? McAndrew hátralépve méregette a fát, keresve a helyet, ahonnét támadásra indulhat.

Több alacsonyan lógó ágat látott, és gyorsan mozgásba lendült: elkapta a legvastagabbat, és feltornázta magát. A következő ág már vékonyabb volt, ellenőriznie kellett, hogy elbírja-e a súlyát. Miután erről meggyőződött, tovább kapaszkodott felfelé. Már csak másfél méterre volt az odú, de az ágak itt megritkultak, kellett egy kis ugrás, hogy elérje a következőt. McAndrew tudta, hogy most végzetes lenne habozni