Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978-963-551-192-1

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© Waldmann Szabolcs, 2024

© Hungarian edition 2024, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

1
Merlion

A karabiner csak második próbálkozásra csattant a helyére. Astreia Kaeller áthelyezte a súlypontját a hevederben, búvárbakancsának súlyos réztalpa meg-megcsúszott a Merlion külső falának felületén. Csorgott a veríték a homlokáról. A masszív búvársisakban persze esélytelen volt megtörölnie az arcát, így néhányszor gyengéden nekiütötte a fejét a sisak oldalának belülről, hogy legalább kiguruljon az izzadság a szemgödréből.

Harminc láb magasan lógott a feketén örvénylő tenger felett. Ahogy letekintett, a gyomra görcsbe rándult a látványtól. Ösztönös reakció volt ez, mert a szíve mélyén valójában nagyon élvezte a pillanatot.

A társai, a közép-tizenhatos szakasz búvárjai ott lógtak körülötte, felette és alatta is, mindannyian piros hevederekre váltottak már. Visszaintettek neki. Kézjelekkel kommunikáltak. Gaelin nyújtózott egyet, jó lesz már végre ágyban feküdni, üzente, Landen pedig kétszer a saját tenyerébe mutatott, és körbe a Merlion fémborításán, hogy mennyi munka van még hátra.

Astreia helyeselt. Kitámasztotta a lábát, két kézre fogta a borotvaéles, cirádás tengeri lapátját, és tovább feszegette a város testéről a meszes vázú élősködőket.

– Na gyertek, le a vízbe, hopp-hopp! – mondta halkan.

Munka közben felpillantott a Merlion fala mentén a magasba. A város közel tíz láb vastag, szendvicsacél külső borítása kifelé ívelt, szinte teljesen eltakarta a csillagos eget a lány felett.

Az erjesztőgombaként szaporodó lakosok számára ez a hatalmas város volt az egyetlen lehetséges élettér, egy valószerűtlen sziget a végtelen óceán és a csillagűr határán. A létezés keretei kizárólag akkor bővültek ki némileg számukra, amikor egy másik város pár órányi időre megközelítette a Merliont a távolban; de ez is csak két-három évente egyszer fordult elő.

Astreia befeszítette a lapátot az egyik kagylócsiga alá, és két nyomással lepattintotta a külsejéről. Aztán még egyet. Még egyet.

* * *

Az éjszaka a végéhez közeledett. És mivel a nap fényéből pár perc is elég volt a halálos dózishoz, a Merlion alá fog merülni a mélybe, a sötét, hideg, de biztonságos otthonába a hajnal első sugarai előtt. Nem lesz előtte sem figyelmeztetés, sem engedélykérés, mert a városnak nem parancsolt senki és semmi. Valós méreteit talán senki sem ismerte, képességei titkosak, eredete rejtély, útja irányíthatatlan, szándékai kifürkészhetetlenek. Csak egy volt biztos, akár a halál a feneketlen tenger mélyén: ha jött a hajnal, a város alámerült, így óvva a lakóit a gyilkos napsugaraktól.

Számukra a Merlion volt a minden. A Merlion volt az otthon, a Merlion volt a levegő, a Merlion volt az élet, a Merlion volt az Isten.

És mivel a munka soha nem állhat meg, Astreia már többtucatszor ragadt a város falán kívül, miközben az alámerült a habokba. Tudta, mi fog történni, ha eljön az idő, ezért újra megrángatta a heveder szíjait.

Az égbolt már világosodott.

A menetszél változását érezte a ruha fodrain keresztül. A város megdőlt. Astreia lenézett maga alá; a fekete víztömeg rohamos sebességgel közeledni kezdett felé. Beakasztotta az alsó karabinerbe a lapát alját, a felsőbe a tetejét. Egy szinttel lejjebb Gaelin úgy lóbálta a kezét, mint egy mélytengeri csápnyálkás, láthatólag ezt a pillanatot élte meg a napja csúcspontjaként. Astreia még egyszer ellenőrizte a súlyos pótpalackokat, amik a csípőjéről lógtak hátrafelé. Kifújta a levegőt, és nézte a háborgó hullámokat. A szíve a torkában vert. Belefeszült a szíjakba.

– Úgy-úgy, merülj szépen! – suttogta.

Mintha lett volna ráhatása a városra. Mintha bárkinek lett volna ráhatása.

A Merlion éles szögben tört a mélység felé. Tompa eleje miatt erősen instabil és turbulens, megtörő orrhullámokat hozott létre mindkét oldalon, amik tíz láb magasak is lehettek. Aznap a közép-tizenhatosok nem a megszokott helyükön, hanem a saját szintjüknél mélyebben és egy teljes szekcióval előrébb dolgoztak. Astreia biztos volt benne, hogy a szakasz tagjainak a fele nincs felkészülve arra az erőre, ami érni fogja őket.

Az egyik hullám belekapott Gaelin testébe egy emelettel lejjebb, aki egy pillanatra eltűnt a víztömegben. Mikor újra előbukkant, már nem csápolt összevissza, hanem görcsösen szorongatta a szíjait. Astreia felkuncogott.

Figyelte a hullámokat. A következő már majdnem elérte a lábát. A csapat nagy része közben már teljesen a víz alá került.

– Itt-itt jön – mondta, csak úgy magának.

Rettenetes erő vágta mellbe. A búvárruha alkatrészei elfordultak a testén, belemélyedtek a húsába, a pótpalackok hátba verték. Az áramlat felemelte. Egy pillanatra súlytalannak érezte magát, aztán újra alázuhant, ahogy túlhaladt rajta a hullám.

A következő után már végleg a víz alatt maradt. Nem volt ebben semmi szokatlan, semmi újszerű, ismert és megszokott érzés volt ez. De mivel előtte órákig kinn lehetett a szabad levegőn, a tenger ereje, amiben csaknem lehetetlen volt nemhogy dolgozni, de helyet változtatni is, ugyanúgy meglepte, mint az első alkalommal, amikor találkozott vele.

A víz magáénak követelte őt. Másodpercekig csak kapaszkodott, lecsukott szemmel. Minden koncentrációjára szüksége volt, hogy el tudjon lazulni, és kiengedje lángoló izmait. Kinyitotta a szemét. Elsőre csak a viharként tomboló buborékokat látta maga előtt, amiket az orrhullámok téptek a mélybe. Aztán, amikor elég mélyre kerültek, a turbulencia alábbhagyott, és csak a sebes víz nyomása maradt. Körbetekintett, megszámolta szakaszának tagjait a sisaklámpái fényében. A legtöbben már újra dolgoztak, lapátokkal a kezükben.

Ilyen sodrásban nem lehetett többet kinn lenni egy-két óránál, annyira megterhelő élmény volt. S most, hogy az esti műszak egyébként is hosszúra nyúlt, a szakasz merülésvezetője, a megfelelő arányban visszataszító és kicsinyes Elbert Corellius főtengernök, minden bizonnyal vissza fogja rendelni a közép-tizenhatosokat. Vajon megint utoljára hagyja Astreiát?

A búvárokat feneketlen sötétség ölelte körbe. Mint mindig ilyenkor, a lány képzelete mindenféle tengeri szörnyeteget festett a fekete vászonra, amik alig várták, hogy egyenként lekapdossák a búvárokat a város külső borításáról. Tekintve, hogy ez néhányszor valóban meg is történt, a félelme nem volt teljesen irracionális. Mikor többszöri kiegyenlítés után hozzászokott a víz nyomásához, fütyörészni kezdett, nagy kínkeservesen kiakasztotta a lapátot a foglalatból, és a víz erejét is felhasználva újabb meszes vázú potyautast feszített le a felületről. Egészen belefeledkezett a munkába, csak néha pillantott ki a búvárórájára, hogy ellenőrizze a mélységet. Amikor a mélységmérő kilencven lábat mutatott, a mellkasára szerelt keverőn átkapcsolt a normál levegőről trimixre, oxigén-nitrogén-hélium keverékre, amit a csípőjén lógó palackokban tárolt.

Valami ott motoszkált az agya hátsú zugában. Egy gondolat, amit nem tudott formába parancsolni, egy sugallat, és ahogy teltek a percek, annál erősebben érezte, hogy valami nincs rendben. Időközben felvillant a visszatérésre felszólító vörös lámpa a zsilip mellett, és a szakasz megkezdte a kínkeserves visszatérést a város fedélzetére.

És ekkor rádöbbent, hogy mi zavarta annyira. Ellökte magát a faltól, és lenézett a mélységbe. Landen nem sokkal lejjebb dolgozott, észre sem vette a vörös lámpát. Astreia ereiben megfagyott a vér. Landen derekáról nem fehér-fekete-barna jelzésű palackok lógtak, hanem kékek.

– Nincs-nincs trimixe! – kiáltott fel.

Landen a semmit kapargatta a lapátjával. Egy pillanattal később a sodrás kitépte a szerszámot a kezéből, ami azonnal eltűnt a sötétségben. A férfi csak lógott a kötelein, integetett valamit. Aztán kiengedte a csévélőjének fékjét, lekapcsolta a vörös hevedereket, és sodródni kezdett hátrafelé és lefelé.

Astreia kapkodva kapcsolta ki a karabinereit, ő is kiengedte a féket, és Landen után vetette magát. Egyetlen ujjnyi vékony kötél tartotta a város falához. A sodrás magával rántotta.

Landen jó húsz lábbal alatta vergődött a biztonsági kötelének végén, és egyre mélyebbre került.

– Süllyedsz! – mutatta a jelet Astreia. Kiabált is, amiből a férfi nyilván nem hallhatott semmit. – Ballaszt! Nyomj levegőt a ballasztba!

– A lapátomért megyek – mutatta Landen.

– Nitrogén-narkózisod van! – mutatta a lány a félreérthetetlen jelet. – Narkózis!

– Nem – válaszolt a férfi.

Astreia kiengedte a ballasztjából a levegőt, és teljesen leeresztette a gallérját is. Hamarosan elérte a férfi biztonsági kötelét. A város csak pár csomó sebességgel haladt, de a tenger ereje így is szinte ellehetetlenítette a mentést. Végül, bár már görcsöltek az izmai a megerőltetéstől, felkapcsolta Landen kötelét a saját derekára. Kínkeservesen közelebb húzta magához a férfit, és amikor egy örökkévalósággal később meg bírta ragadni, rácsimpaszkodott. Minden karabinert egybecsatolt a két búvárruhán, amit csak talált.

Kinézett oldalra. Meghűlt a vér az ereiben a látványtól. Mert sötét lett, oly rettenetesen sötét, amilyet nagyon régen nem tapasztalt az óceán mélyén, és a megszokottnál nagyobb hideget érzett a ruháján keresztül. Nem maradt viszonyítási pont, nem látszottak fények, csak a végtelen, kegyetlen, legyűrhetetlen mélység.

A sisakban a saját lélegzetét hallotta. Ránézett a búvárórájára, ami folyamatosan pörgött. Száznegyven láb. Százötven láb. Sokkal mélyebbre kerültek, mint szabadott volna, és még mindig süllyedtek, mint két kő.

– Ki-kiviszlek – mondta Astreia halkan. Landen úgy viselkedett, mint egy részeg: összevissza lengedezett, mutogatott valamit, és mintha nevetett volna a sisakjában.

Astreia meghúzta a vészkarokat, és ledobta a saját és Landen súlyait az övéről. Egy kapcsoló átfordításával maximumra tolta a két gallér levegőjét a palackokból, így elsőre megálljt parancsolt a süllyedésnek, majd meg is indultak felfelé. Végül bekapcsolta az apró elektromotort, és megkezdte a visszacsévélést, a város irányába. Szerencsére csak másodperceket tartózkodtak a sötétben, de így is betartotta a kötelező nyomáskiegyenlítő állomásokat, és minden harminc láb megtétele után kiengedte a levegőt a gallérokból.

Mire felért a városhoz, mindkettejüknek már csak az utolsó korty levegőjük maradt meg, annyit elvett a ballaszt állandó felfújása és kieresztése. Remegett a fáradtságtól és a kihűléstől. A Merlion a teljes láthatárt kitakarta felettük, mint egy valószerűtlen hold, ami aláereszkedett a tengerbe.

És ott, éppen amikor átlendültek volna a város alsó görbületéből függőlegesbe, és lenézett maga alá, olyat pillantott meg, mint soha korábban. Egy röpke másodperc volt csak, de örökre beleégett az elméjébe.

Valami rettenetes haladt át a város alatt a mélyben. Hatalmas volt, nagyobb, mint bármilyen mélytengeri állat vagy tengeralattjáró, és mintha világított volna, mint ahogy a csápnyálkások teste szokott. Astreiát kirázta a hideg. Soha nem rettegett annyira, mint abban a másodpercben.

– Mi... mi vagy te... – suttogta.

Mire pislogott egyet, már vége is volt. Kimeredt szemmel bámulta a sötétséget, mindhiába. A mélytengeri szörnyeteget elnyelte a homály.

Érezte, hogy megfogják. Magukhoz rántják. Köteleket kapcsoltak hozzá. Valakik a zsilip felé vonszolták Landennel együtt. A zsilip főkábelezése mindkettejüket berántotta a kihelyezett síneken keresztül a város belsejébe, ahol lassan lesüllyedt a terhével együtt a padlóra. Mozdulni sem bírt a fáradtságtól. A zsilip kipumpálta a vizet; sisakjának vizorján keresztül, katatón állapotban nézte, ahogy lassan elszivárog. Közel volt az ájuláshoz, amikor valaki lekapcsolta a sisakját. Talpra rángatták.

– Landennek ni-nitrogén narkózisa van, azonnal keszonszobába k-kell tenni – motyogta. Saját szakaszának tagjai álltak körülötte, már búvárruha nélkül, ünnepelték, lapogatták, tapsolták, ököllel ütötték a felkarját örömükben. Landennel úgy, ahogy volt, ruhástul rohantak a technikusok a keszonszoba felé.

Gaelin elhessegette a többi búvárt, forró italt nyomott Astreia kezébe, és kivezette a hideg, vizes, tengerszagú zsilipből a város fedélzetére, az öltözőkbe.

– Nem vagy normális – tagolta a lánynak. – De elég menő, amit tettél. Mi van, ha kiszakad a kötél?

– Landen b-bajban volt – válaszolt kurtán a lány. Mély kortyokban itta a teát.

– Neked nem kell dekompressziós kabin?

– Nem. Mindent betartottam. F-figyelj, láttam valamit. Nagy volt, hosszúkás, mint egy csápnyálkás. Alattunk úszott el.

– Akkor az volt.

Astreia szemében rémület csillant, amikor felnézett Gaelinre.

– Nem fért volna be a t-tengeralattjáró dokkba, akkora volt!

– Na de Astreia!

– Lehetett vagy ezer láb hosszú. És gyors volt, húsz-harminc csomóval haladt. Fényeket láttam, két sorban a g-gerince mentén és a szélén is.

– Biztos nem kell az a kabin? Ekkora állat nincs. Neked is narkózisod van?

– Nincs narkózisom! – csattant fel a lány – Én tudom, hogy kell merülni! Ötven lábbal mélyebben v-voltunk, mint szoktunk, persze hogy kell a trimix.

– Ami neked és nekem egyértelmű, az a jelek szerint Landennek nem volt az.

– És ő a hibás szerinted, hogy n-nitroxszal ment ki?

Gaelin megtorpant. Közelebb lépett, halkan beszélt.

– Ha megvádolod Corellius főtengernököt, neked véged. Véged, hallod? Ne legyél ostoba! Ő felső szintes. Nem kétszer, háromszor ér többet a tanúvallomása a mifélénknél! Még azt is mondhatja, hogy te cserélted ki a palackokat!

Astreia ellökte a férfit az útjából, és továbbhaladt.

– S-senki sem cserélte ki a palackokat. Landen nem értette meg, hogy ha egy szakasszal lejjebb tisztítunk, annyival mélyebben is leszünk merüléskor. De a főtengernök enged ki minden egyes búvárt a zsi-zsilipen! Minden az ő felelőssége!

– És ezt itt mondtad ki utoljára. Eszedbe ne jusson ezt hangoztatni! A fiúk tudják az igazságot, ez legyen elég! Nem tehetsz semmit.

– Nem, nem akarok tenni semmit. De jobban k-kell egymásra vigyáznunk, Gaelin, mert más nem vigyáz ránk, ennyi.

Astreia visszaadta az üres bögrét, és némi matatás után kiengedte a hatalmas, barna haját. A szakasz búváraiból egy-kettő beérte őket, még egyszer meglapogatták a lány hátát, és mentek tovább a dolgukra, a férfiöltözők irányába. Ahogy a Merlion mély szintjeinek minden egyes szobáját, terét és csarnokát, az öltözőket is már évtizedekkel korábban üresre rabolták a mérnökök; a nyersanyag oly értékes volt, hogy nem lehetett olyan luxust meghagyni, mint a falak díszborítása vagy a műanyag szőnyeg a megfáradt, hideg talpak alá. Cserébe a felső szintesek alkalmazásában álló művészek minden egyes felületet faragványokkal és cirádákkal díszítettek, körkörös vonalakkal, leheletvékony virágmintákkal. A faragásból lehulló és a finom áttörésekből felszabaduló vas- és rézport mohó kezek szedték össze, hogy még pár torpedó hengeres testét kiönthessék belőle az elhasználtak helyett. A búvárok gyakran vicceltek azzal, hogy a művészek lesznek a Merlion elpusztítói, mert addig farigcsálják és díszítik a roppant súlyt a vállukon cipelő kereszttartókat, míg a város egyszer magába nem omlik.

Egy búvár haladt el mellettük, vörös volt a feje a megerőltetéstől. Palackokat cipelt a szomszédos terembe, újratölteni.

– Ez a női öltöző. Meddig akarsz még utánam jönni? Csússzál ki!

Gaelin felemelte a kezét, és kihátrált.

Astreia leroskadt a szekrénye mellé. Forgott vele a szoba a kimerültségtől. Pár percig pihegett, levetkőzött, és bevonszolta magát a zuhanyzóba. A fülkék aligha lehettek volna puritánabbak. Mindent felszedtek már, a csempéket, de még a csemperagasztót is. Az egyszerű rézcsőből langyos víz csorgott, csaknem hideg. A lány villámgyorsan átdörzsölte magát, megszárítkozott, és öltözni kezdett. Nem tudta befejezni. Odakinn rézkolompok visszhangja törte meg a csendet. Lábdobogás. Valaki kiabált. Hát persze.

– Azt hittem, legalább felöltözhetek – motyogta Astreia. Befűzetlen bakancsban, egyszerű nadrágban és felsőben lépett ki a közép-tizenhatos búvárszakasz kerületének előterébe. A munkatársai odafutottak hozzá. Beálltak elé. Gaelin feldúltan lépett az ajtóhoz. Astreia mindannyiukat félretolta.

– El-el se kezdjétek! Rám tartozik.

Felnyitotta a vaskos szakaszolókaput.

A kapun túl barokk tér fogadta: csipkés rézoszlopokkal, kacskaringós formába kényszerített acélmerevítőkkel, és egy magas járdával, amire hosszú, fekete kabátos felső szintes csendőrök sorakoztak fel, rácsos pajzsokkal és elektromos pálcákkal. Szemből egy kisebb tömeg érkezett. Félmeztelen, vékony eunuchok, fekete cápabőr nnadrágban és fémkarikákkal a nyakukban. Egy carnohafur rettentő csontvázát cipelték, tengeri hínárból font és keményre főzött rudakon. A rég halott szörnyeteg mintha új életre kelt volna, ahogy a szolgálók cipelték és mozgatták, külön a fejét, a gerincét és az uszonyának maradékát. Astreia önkéntelenül is megremegett; ő ugyanis azon kevesek közé tartozott, akik élőben is láttak már efféle ragadozót.

A csontváz koponyája alatt egy testes úriember lépdelt, Elbert Corellius főtengernök, látható undorral, hogy alá kellett merülnie a város fenséges és tágas felső szintjeiről a szenny, az emberi bűz és a szűk folyosók világába, ami a városlakók jelentős részének otthona volt. A főtengernök vörös és kék lepleket viselt, felette búvártechnikát utánzó rézdíszeket. Két vállán pedig két halolaj-lámpás füstölt, ami két másik ember oxigénjét használta el. A kezében egy rudat tartott, a végén egy preparált uszonnyal.

A menetoszlop megtorpant, a carnohafur csontpofája szétnyílt, és a főtengernök kisétált alóla. A dühe, az undora kiült az arcára.

– Astreia Kaeller! – kiabált.

A lány odalépett elé. Meg ne szólalj!, mutatta Gaelin az ujjaival. Meg ne mozdulj!

A főtengernök meglendítette a preparált uszonyt, és hatalmas pofont vert le vele Astreiának; a lány botladozott kettőt-hármat, mire újra meg tudott állni a lábán.

– Ostoba, semmirekellő! – süvöltötte a férfi. – A hatalmas és méltóságos Merlion város végességét pazarolni a legnagyobb bűnök közé tartozik! Hát ezért engedett minket széles testébe, hogy a tenger martalékává tegyük szerveit, anyagát, részeit?

– Sajnálom az e-esetet, főtengernök – motyogta Astreia.

– Te nem érsz semmit! Egyikőtök sem ért semmit! Emberből lesz mindig, meg sem lehet állítani bűnös szaporodásunkat, de áruld el, Astreia Kaeller, nézz a szemembe! Áruld el, az unokáink unokái milyen felszereléssel fognak majd merülni, ha minden alkalommal elvesztegetünk egy ruhát? A sisak, amit használsz, többet ér, mint nyomorult életed! Kockára tetted a felszerelésed, és miért? Hogy megments egy semmirekellőt? Ha vesztenünk kell, veszítsünk el egy darab felszerelést, nincs jogod még egy másodikat is kockára tenni! Megértetted?

Újra és újra megütötte Astreiát, bár egyre kisebb erővel. Szuszogott közben.

– Meg-megértettem, főtengernök.

– Elveszek egy csillagot tőled! Szerencséd van, hogy jókedvemben találsz! Azt a nyomorultat pedig nem akarom még egyszer zsilip közelében látni!

Astreia ökölbe szorította a kezét. A padlót nézte. Az egyik eunuch megkongatta a harangját, és a díszes társaság lassan kihátrált a szűk térről. A búvárok szétszéledtek, ki-ki a maga dolgára, de a legtöbben biccentettek egyet előtte a lánynak.

– Ez meglehetősen jól ment – fújta ki a levegőt Gaelin.

– L-láttad, mennyire retteg? – vigyorgott Astreia. – Nagyon fog igyekezni, hogy ne legyen majd benne a jelentésben ez az egész. Ha odafenn valaki megtudja, hogy milyen felelőtlen volt, megy a halak k-közé ő is.

– Halld a szavam, Astreia! Ha eljönne egyszer az Aranyváros, az efféle dagadt haleledelek akkor is felettünk élnének, és ugyanúgy mi engedelmeskednénk nekik. Ne hagyd, hogy bejusson a lelkedbe!

– Megyek. Vigyázz magadra! A tenger legyen veled!

– És a te testeddel.

Astreia megkötötte a pukhalbőr bakancsát, visszament a rövid, kék kabátjáért, és megkezdte a fáradságos utat az otthona felé.

Elhaladt a dokkok páncélkapui előtt, keresztül a szűk, csupa réz és acél tereken, ahol a Merlion lakosai, mint vízi patkányok, zsongtak a padló és a magas szerkezetek szintjein. Astreia szerette nézni a tömeget, ami egy jól olajozott gépezetre emlékeztette őt. Mindenki tudta, hogy mi a dolga, és nagyjából merrefelé kell haladnia hozzá, a keletkező káosz a közös interakciójuk eredménye volt. Halászok cipelték mázsás szigonyaikat és sűrített levegővel működő puskáikat a felsőbb zsilipek felől a raktárak irányába, felszerelésükről még mindig csöpögött a tengervíz és a vér. Technikusok siettek egyik szerkezettől a másikig, nehéz kalapácsaik és villáskulcsaik izzadt vállukon pihentek. Úgy tűnt, hiába javítanak meg egy gépezetet az egyik szektorban, egy másik szinte azonnal elromlott, és segítségért kiáltozott, mint egy sérült gyermek, aki a szüleit hívja jajongva.

Astreia emlékezni vélt rá, hogy ezeken a szinteken is működött lift, régen, még gyerekkorában. Talán a felső-szintesek rekvirálták el az alkatrészeit, hogy a saját világuk kényelmén esett hiányt foltozzák be vele. Felrohant pár szintet, görcsbe ránduló izmokkal, aztán, hogy elkerüljön egy kisebb tömeget, egy létrán mászott tovább. Ez a rész szokatlanul tágas volt, mert a magasban egy száztonnás darupálya haladt, ami át tudta emelni a tengeralattjárókat egyik dokkból a másikba. A mélybe pillantva a tömeg apró bogarak gyülekezetének tűnt csupán.

Astreia átlendült egy gazdagon díszített korláton. Zsibolygó emberáradat fogadta. Átnyomta magát az izzadt testeken az egyik lerakatig. Megmutatta az igazolványát, kezébe vett egy alig alkarnyi, három személyes egységmérő kosarat, és megpakolta nyers hallal, csápnyálkással és kagylócsigával. A lerakatos öregasszony egy lapáttal letolta a kosárból, ami kilógott belőle, a maradékot pedig hínárból font tárolóba öntötte.

– Megint három tároló van az anyádéknál – kiabálta túl a tömeget. – Üzenem Debrának, ha nem hozza vissza, legközelebb nem adok halat.

– Átadom – mosolygott a lány. Átvette a kis kosárkát, megrázta benne a halakat, bólintott, és folytatta útját. Felemelte az árut, hogy néhány gyerek átszaladhasson alatta. Hínárból font játék tengeralattjárókkal kergették egymást. Astreia sokáig nézett utánuk.

Ráfordult a lakóblokkok szektoraira, és további húszpercnyi gyaloglás és mászás után egy gyéren megvilágított körfolyosóhoz ért, ami egy fényudvart fogott körbe. A hóna alá fogta a halaskosarat, és bekopogott a megfelelő ajtón.

– Mert megint nem vittél kulcsot – hallatszott bentről. Egy vénasszony nyitott ajtót, hosszú, ősz haját hátul összefonta, arca ráncai vigyorba futottak. – Lányom! Gyere!

– Tessék – adta át Astreia a halakat. – Mi-mi a neve, Roxa asszony hiányolja a kosarait.

– Persze, persze. Ne vetkőzz le, el kell vinned apádnak az ebédet.

Astreia dühösen fújta ki a levegőt.

– Négy órát voltam kinn. Nem érzem a lábam.

– És? Én menjek? Mire odaérek, másnap volna. Neki panaszkodj, hogy megint nem vitte magával! Na mutasd magad! Mi van az arcoddal?

– Bevertem a s-sisak belsejébe. Hullám.

– Hát csak vigyázz magadra! Jobb öreg búvárnak lenni, mint bátor búvárnak.

– Nem akarok öreg búvár lenni – válaszolt Astreia, de már meg is bánta, hogy kiszaladt a száján. Debra durván megragadta a felkarját, és megrángatta őt.

– Én pedig nem akarok mindennap rettegve figyelni, hogy befordulsz-e a sarkon! Azt hittem, ezt már megbeszéltük!

Astreia megvonta a vállát. Debra elrágott vagy féltucatnyi káromkodást. Két tenyere közé fogta a lánya arcát, és a szemébe nézett.

– Értékes vagy, küzdened kell. Ott van az a rengeteg pasi, ne mondd nekem, hogy egyet sem bírsz választani a helyett a vadbarom Lars helyett! Egy pukhalfejű, erőszakos segg volt, meghalt, lépj tovább!

– Én s-soha nem fogok férfit szeretni többet. Nem akarok gyereket, nem akarok semmit. Merülni a-akarok, amíg el nem visz a tenger.

– Tudod te, milyen érzés ezt hallgatni?

– Nem minden szól rólad, anya.

– Igen? Apádat jövőre nyugdíjazzák, és kisebb lakásba költöztetnek minket. Akkor te hivatalból az utcára kerülsz! Nézd meg a húgodat, milyen jól él! Savina bezzeg nem hozza rám a frászt minden alkalommal!

– Lehetne egy nap, amikor békén hagysz?

– Azt várod, hogy nézzük végig, ahogy deportálnak téged? Szerinted mit tenne ez velem? És mit tenne apáddal?

Astreia berúgta az ajtót maga mögött, és leült egy kis székre az előszobában. Odabentről finom illatok szállingóztak. Elnézett a puritán, sötét kis lakás belseje felé; vonzotta az ágy, mint mágnes a vasat.

– Nem szeretnék most vitatkozni.

– Akkor maradj csöndben, és figyelj rám! Még bőven van időd. Amit jelenleg művelsz, az nettó öngyilkosság. Annyi a dolgod, hogy hozzámenj bárkihez, és megmenekülsz a zsilipektől!

– Aha – motyogta Astreia. – Arra a részre f-figyeltél, ahol elmondtam, mit akarok?

– Itt van apád ebédje – adott oda neki egy csomagot Debra. – Siess vele a dokkokhoz! Majd még beszélünk. Vannak ötleteim, kihez mehetnél hozzá. Ha te ennyire nem törődsz magaddal, majd én fogok!

Astreia megpuszilta az édesanyját, és köszönés nélkül kifordult a gangra. Fejcsóválva indult a dokkok irányába. Körülötte már ébredezett a nappali élet; munkások búcsúztak családjuktól a lakások előtt, karbantartók tolakodtak át a tömegen a távoli klimatizáló központok felé.

A Merlion testén végig tizenkét tengeralattjáró-kikötő helyezkedett el, a búvárközpontokkal egy szinten, bár egy részüket nem használták már a zsiliprendszerek végleges meghibásodása miatt. Éjszaka a dokkok vízszintje a tengerével volt azonos, ilyenkor tudták a hajók elhagyni a Merliont, nappal viszont, amikor száz lábnál nagyobb mélységbe kerültek, nem volt lehetséges a nyitás.

Idegen város évente egy-kétszer tűnt fel a láthatáron. Néha évekig kellett várni, hogy az óceán végtelenje bárminemű emberi életjelet mutasson fel. Olyan pedig csak a legritkább esetben fordult elő, hogy a két város annyira közel haladjon el egymás mellett, hogy lehetséges legyen a kereskedelem és a kölcsönös migráció a tengeralattjárók segítségével pár óra erejéig, mielőtt újra eltávolodtak volna egymástól feltérképezhetetlen útvonalukon haladva. S mivel néhány haldokló város nem rettent vissza a kalózkodástól sem, a Merlion különös gondot fordított a harci tengeralattjárók folyamatos karbantartására.

Astreia nagyokat ásított. Nem is az odaúttal volt a baj; gyorsan szedte a lépcsőket lefelé, egyiket a másik után. Hanem a visszautat, azt igazán nem kérte már magának. Ahogy a dokkok felé közeledett, úgy lett egyre szigorúbb a felső szintes ellenőrzés: az emelvényeken és gazdagon díszített magaslati őrhelyeken fekete ruhás csendőrök figyelték a tömeget. A tisztjeik nyílt lánggal hirdették felsőbbrendűségüket, hátukon tengeri ragadozók fogakkal teli állkapcsát hordták, kezükben sűrített levegővel működő, töltött szigonypuska vagy sokkoló.

A környéken a félhomály volt az úr, mert a csaknem örök életű LED-eket, ha egyszer mégis kihunytak, már nem lehetett pótolni, és az a hír járta, hogy a felső szintesek a saját tönkrement lámpáikat az alsóbb szintekről pótolták. Megtehették. Náluk volt a jogi és a fizikai hatalom is. És náluk volt a város azon pár rendszerének az irányítása, ami egyáltalán engedelmeskedett az emberek akaratának, beleértve a szinteket elzáró vaskos vízvédelmi kapukat. Astreia mindig is úgy vélte, hogy a mély szintek lakóinak volt egy tanult tehetetlensége is, de az ellenkezésnek nem sok teret hagyott a város puszta architektúrája sem.

Astreia nem félte a sötétet, hiszen abban dolgozott nap mint nap; számára a város félhomálya inkább volt meleg, ölelő környezet, ahol biztonságban közlekedhetett. Ismerte ezeket a folyosókat, a korlátok tapintását, az illatokat és a hangokat, ha úgy hozná a sors, hogy teljes sötétben kellene eljutnia az apjához, akkor is gond nélkül odatalál.

A dokkok belső zsiliprendszere, amit Astreia életében még soha nem kellett használni, négy emelet magas volt, és a legtöbb hajó átfért volna rajta a darukról lógva. Tengerszag csapta meg az orrát, és hideg levegő. Nehéz gépezetek csattogása és pufogása visszhangzott a kikötő mélyéről. Kiabálás, ívhegesztők sercegése.

A dokk belső tere mindig ámulatba ejtette a lányt. Több emeletnyi mélységbe tekintett le a körkörös acélszerkezet tetejéről. Odalenn tenger hullámzott, de már zárva voltak a külső zsilipek. Egy tengeralattjáró ringott lassan a kikötő belsejében, további kettő a vízből kiemelve függött a darukon. Hosszú, áramvonalas gépek voltak, torpedónaszádok, húszfős legénységgel. Ezeket nem faragták meg kívülről, így éles kontrasztot képeztek a barokk dokkrendszerrel. Persze a belsejüket ezeknek is csaknem üresre rabolták már. Astreia ismerte mindhárom gépet, gyakran utazott a fedélzetükön az apja jóvoltából gyerekkorában. Halászok érkeztek a kikötőbe, hogy a Merlion belsejébe ragadt halakat és csápnyálkásokat összefogdossák.

Kettesével vette a rácsos lépcsőket. Átbújt a vaskos szellőzőrácsok alatt. Kimászott a korláton kívülre, és lerövidített egy kerülőt, pár acéltartón egyensúlyozva. A gerendákat fényesre koptatták a tengerészek, akik gyakran használták ugyanezt az útvonalat.

Az utolsó előtti szinten megkerült egy tócsát; mintha valaki egy tengeri ragadozót húzott volna itt partra.

– Hahó! Apa! – kiabált le a korlátra támaszkodva.

Egy mokány, pufajkás férfi nézett fel a munkájából. Levette a vastag kesztyűjét, és intett. Lesietett a hajó tetejéről a rámpán keresztül, és felkapaszkodott az acélszerkezetre. Megkerült egy kisebb csoport tagbaszakadt munkást, akik közül többen szintén intettek a lánynak.

– Astreia! Szia, csillagom!

A lány hagyta, hogy az apja megölelgesse őt. A férfi erős volt, legyőzhetetlennek tűnt. A kor már látszott az arcán, de a teste mintha acélból készült volna. Peter Kaeller, merülőtiszt, a tengeri sárkány, a mélység réme. Legalábbis Astreia így tekintett rá.

– Az ebéded.

– Sajnálom, hogy anyád utánam küldött, nem kellett volna.

– Ezt majd neki mondd!

Astreia ásított egyet.

– Hallottam, kihoztál valakit? – kérdezte Peter. Kibontotta a csomagot, megnézte a tartalmát, és letette a pallóra.

– Ez a hír hogy ért ide ilyen h-hamar?

– Itt mindenki valakinek a valakije. Azt mondják, a köteled végéig merültél. Ez igaz?

– Utoljára száznyolcvan lábat olvastam le.

– A Merlion gerincére! A dekompresszió megvolt?

– Persze. Már nem b-beszélnénk, ha nem csinálom jól.

– Büszke vagyok rád. Gyere, megnézed a hajót?

– Visszamennék inkább, ha nem gond. Csak egy kérdés. Azt hiszem, láttam valamit odakinn. Ne nevess, ezer láb körül l-lehetett. Gyors volt, és fényeket is láttam rajta. Hallottál efféle állatról?

– Hol láttad?

– Itt ment el, alattunk.

– Most?

– Most, most.

– Te vagy a harmadik, akitől ezt hallom ma. A kettesek is láttak valamit, mielőtt bezárult volna a zsilip.

– Ö-örülök, hogy nem képzelődtem. Mi lehetett az?

– Nem tudom. Mindig van egy nagyobb hal. Háromszáz lábig tudunk egy olyan óceánba merülni, aminek nincs alja. Bármi élhet még odalenn.

– Ha egy ekkora állat megharapja az egyik t-tengeralattjárót, az lehet, hogy nem jön vissza többet.

– Én is ezen gondolkodom. Majd szólok a többi merülőtisztnek is. – Peter homlokon puszilta a lányát, és finoman meglökte a kijárat felé. – Aludj egyet! Majd beszélünk.

Astreia intett, és zsebre tett kézzel megindult kifelé a pallón. Néhány dokkmunkás a nevét kiáltotta, integettek. Aztán az egyik elkezdte verni a korlátot, amihez egyre többen csatlakoztak, mígnem a dübörgés kitöltötte az egész teret. A lány szégyenlősen futott be a szerkezetek alá.

Ásítozva szedte a lépcsőfokokat. Gondolatai sötét helyeken jártak. Két forduló után visszaért oda, ahol az acélpadló csuromvíz volt. Átszökkent a tócsán, a korlátba kapaszkodva. A keze nedves lett, a ruhájába törölte.

Megtorpant. A vízbe vér vegyült; elsőre azt hitte, megvágta a tenyerét valamivel. Értetlenül tekintett körbe. Kihajolt a korláton, lenézett egy szinttel lejjebb. A padló ott is vizes volt. Vizes lábnyomokat fedezett fel, amik a gépek közé vezettek. Mintha valaki fürdőt vett volna a tengerben, és itt mászott volna elő. Kíváncsian nézett be a szűk, sötét járatba.

– Ha-hahó!

Körbetekintett. Egyedül volt a kis körkörös acélpallón, a legközelebbi munkások egy emelettel feljebb dolgoztak, munkájukba merülve. Sisteregve pattogtak körülöttük a szikrák.

Astreia nyelt egyet, és belépett a gépezetek közé. Átkúszott a darupálya embernyi tartószerkezete mellett. A sűrítettlevegő-aggregátorok tövében egy negyvenes férfi feküdt, kezét az oldalára szorította. Fájdalmas arckifejezéssel nézett fel a lányra, reszketett a hidegtől. Astreia odasietett hozzá, leguggolt mellé.

– Megsérültél! Maradj itt, ne mozogj, hí-hívok segítséget!

– Ne! – sziszegte a férfi, és vasmarokkal megragadta a lány kezét. – Kérlek, ne!

Astreiában csak ekkor tudatosult a férfi furcsa ruházata. Nem volt sehol megfoltozva, hibátlannak tűnt, testhezálló, puritán, világoskék és ezüstösen csillogó fehér. Soha nem látott hasonlót sem.

– Nem hagyhatlak így itt. A d-dokkban nagyon jó a szanitéc, gyere!

– Nem láthatnak meg! – mondta halkan a férfi.

– Ereszd el a kezem! Mi történt veled?

– Beestem a vízbe. Rázuhantam egy I-vasra. Azt hiszem, eltört pár bordám, és meg is vágott az acél.

– Nem kellene biztosítókötél nélkül a korláton kívül m-mászkálni. Attól félsz, hogy megbüntet a munkafelügyelőd? Na mutasd! – Finoman elemelte a férfi kezét az oldaláról. A ruha felszakadt, alatta egy jó tenyérnyi vágás éktelenkedett. – A-alig érte el a húst. Megmaradsz. De össze kell varrni.

– Nem szólhatsz senkinek!

– Jól van már, értem. Mit akarsz, mit csináljak?

– Van törülköződ? – vacogta a férfi.

– Itt nálam? Nincs. Az öl-öltözőkben van.

A férfi kínkeservesen felhúzta magát ülő helyzetbe.

– Szükségem lesz egy törülközőre. És egy varrószettre, megcsinálom én.

Astreia felállt, karba tett kézzel nézte a férfit. Minden furcsa volt rajta, nemcsak a ruhája, de acélszín szemének átható pillantása, rövid szakálla és a hajviselete is. Tartotta a szemkontaktust, ami egyáltalán nem volt szokás a munkások körében.

– Te nem i-idevalósi vagy – mondta halkan a lány. – Biztos, hogy nem itt dolgozol. Felső szintes vagy, ugye? Mit csinálsz itt? Eltévedtél?

– A dolgaim csak rám tartoznak – válaszolt a férfi.

– Hogy hívnak?

– Senki vagyok.

– Nagyon nagy bajt h-hozol ránk. Nem tudom, odafenn hogy mennek a dolgok, de mi itt lenn m-megütjük a bokánkat, ha egy felső szintes itt s-sérül meg! Ránk verik az egészet! Úgyhogy ne haragudj, Senki uraság, de el kell látnunk téged, ha akarod, ha nem.

– Segíts feljutnom az ötvenedikre! Az irányítóközponthoz.

– Én a huszadiknál feljebb nem mehetek, nem t-tudlak felvinni sehova.

– Van kulcsom. Nem akartad látni a felső szinteket soha? Itt az alkalom.

– Ott a l-lépcső! – csattant fel Astreia. – Mindig felfelé! Egyik lábat a másik után!

– Nem vagyok itt ismerős. Szétszednek, mielőtt felérnék.

– Hát minek jöttél le ide?

– Nem ez volt életem legjobb ötlete, de meg kellett tennem. Téged hogy hívnak?

– A-Astreia Kaeller vagyok, Senki uraság. Mifelénk az e-emberek bemutatkoznak!

– Astreia. Sosem hallottam még, hogy valaki ezt a nevet viselte volna. He-Strei, vagyis csillag, eredeti formája Hehs, vagyis a lángoló.

– Te mé-mégis miről beszélsz?

– Astreia, segíts feljutnom a felső szintekre! Elég, ha navigálsz itt lenn, utána átveszem.

Astreia megcsóválta a fejét.

– Az semmiképpen n-nem jó, ha itt bárki meglát téged. Kollektíven megbüntetik az egész dokkot. Nem tudok idehozni neked varrószettet. Ha el akarod kerülni a szanitécet, haza kell hogy v-vigyelek, ott megcsinálom. Tudsz járni?

– Talán.

– Maradj itt! Hozok törülközőt, meg valami ruhát is. Nem szólok s-senkinek.

2
Merlion

Astreia haragja egyre csak gyűlt. Mire összeszedett egy törölközőt és egy nagyjából mérethelyes munkásoverallt a dokkmunkások öltözőiből, kész lett volna visszahajítani a férfit a tengerbe, ahonnan előmászott. Útközben apjának több kollégájával összefutott. Igyekezett a szükséges holmikat feltűnésmentesen begyűjteni, de valójában senkit sem érdekelt, hogy hová igyekszik a száraz holmival. Kislánykora óta járta ezeket a szinteket.

Az idegen ugyanott várt rá, ahol hagyta. Remegett a hidegtől és a fájdalomtól. Astreia letette elé a ruhát.

– Vetkőzz le, itt egy t-törülköző. Ezzel a bandázzsal elkötjük a vérzést. Meg kell másznunk jó pár szintet. Otthon megvarrlak, és m-mehetsz a tenger hírével.

Az idegen végighúzott egy vonalat a mellkasán, és a ruha kettényílt. Astreia nem tudta feldolgozni a jelenséget, csak bámulta a ruhaneműt. Végül elfordult. Kisétált a korláthoz, nézte a lenti munkát. A daruszerkezet, maga is lehetett több tonna, csikorogva-nyikorogva beemelte az egyik száradó torpedónaszádot a szemközti parkolójába, ahol több hasonló gépezet lógott már, egyik a másik alatt. A legfelsőt ellepte a por. Évek óta próbálták megjavítani, mindhiába. Hamarosan darabokra fogják szedni, mint dögevők a tengeri hullát, hogy további életet csikarjanak ki oszladozó teteméből.

A férfi kibotladozott Astreia mellé. Falfehér volt, de a vacogást már abbahagyta. A lány elvette tőle a törülközőt.

– Arra, kifelé, szép lassan! Ne kelts feltűnést, mert errefelé segítünk e-egymásnak. Ha meglátják, hogy bajod van, hívják a szanitécet.

A férfi kihúzta magát, és sántítva ugyan, de megindult Astreia mellett. Egészen jól belelendült: mire kiléptek a dokkok belső, óriási zsilipjéből, lassú sétatempót produkált. Az arca vörös volt a megerőltetéstől. Izzadság csorgott a homlokáról.

– Miért van itt ilyen sötét? – kérdezte halkan, amikor kifordultak a fő sugárútra.

– Mert elveszitek az égőinket. Néha meg maguktól tönkremennek. Mindig újraosztjuk, hogy e-egyenletesen világítsanak, csak egyre kevesebb jut.

– A díszítések szépek. Ki csinálta ezt a rengeteg faragást?

– Odafenn nincs? Szép, szép, de valójában csak az anyagot veszik ki a tartószerkezetből.

– Önmagát falja fel a város – nézett körbe a férfi. – Autofágia.

– Milyen szavak ezek?

Az idegen megmarkolta Astreia vállát, hogy el ne zuhanjon. Szaporán szedte a levegőt.

– Igen, ez borda lesz – nyögte. Végigtapogatta az oldalát, meg is nyomkodta. Megbicsaklott a térde. – Nem szilánkos. Nem lyukasztotta át a szöveteket.

– R-remek – válaszolta Astreia. Egyenesbe húzta a férfit, és finoman eltolta magától. – Saját lábon, Senki uraság. Erre! Még tíz szint.

– Se műanyag, se szövetek, csak a csupasz fém. Ennyire nincs már erőforrás?

– Honnan lenne? – kérdezett vissza a lány. – A Merlion ennyit ad, ezzel kell beérni.

A férfi nemigen beszélt többet. Ahogy elkezdték megmászni a lépcsőket és szinteket, egyre lassabban haladt. Az utolsó lépcsőfokok megtételéhez látszólag minden maradék erejére szüksége volt.

Akárhogy igyekeztek, így is feltűnést keltettek mindketten. A lakóblokk öregei vigyorogva integettek, mintha egy szerelmespárt látnának éppen, a felügyelők kérdőn néztek a vánszorgó férfi után.

Astreia a saját körfolyosójukon már a hóna alá kellett hogy karoljon az idegennek, úgy húzta-vonta előre. Az overall is átvérzett addigra. A férfi súlya alatt roskadozva kopogott be szülei lakásába.

Debra ajtót nyitott, aztán a szája elé kapta a kezét.

– Látom, nem késlekedtél a párszerzéssel! De azért nem verted meg, ugye? – kérdezte a lányát. Astreia nagyokat nyögve húzta be a férfit az ajtón, végig a szűk folyosón, az apró szobájáig. Lefektette az ágyra.

– Csukd be az ajtót! – szólt az anyjának. – Van varrószetted, ugye? Alkohol kell, k-kötszer, tű.

– Megsérült?

– Meg. A-anya, ez a férfi felső szintes. A dokkokban találtam.

– Minek hoztad ide?!

– Apától nem messze feküdt. Ha a felügyelők kivizsgálják az esetet, még azt hiszik, valaki rátámadt. Megti-tizedelnék a munkásokat!

Debra morogni kezdett, és abba sem hagyta. Feltúrta a fiókokat, összeszedett egy kis fiola alkoholt, tűt és cérnát, kötszert.

– Megcsináljam? – kérdezte.

– Hagyd, majd én. Ne keveredj bele!

Debra felnevetett.

– Hát így, hogy hazahoztad, nehéz lenne nem belekeveredni. Magánál van?

– Már nincs. Kidőlt. Legalább nem fog k-kapálózni. Kérem a tűt!

– Milyen jóképű! Ott fenn így hordják a hajukat?

Astreia nem válaszolt. Felnyitotta az overallt, és fintorogva letekerte a gyolcsot a férfi elalélt testéről. Felitatta a vért, alkohollal fertőtlenítette a sebek széleit, a tűt és a cérnát, és varrni kezdte a bőrt. Csak néhány perc múlva vette észre, hogy nem ez az egy sebe volt az idegennek, amit valaha elszenvedett, több régi vágás is éktelenkedett a testén.

– Gondolkodtam – nyitott be hirtelen Debra az ajtón. Astreia úgy megrémült, hogy tövig szúrta a tűt a férfiba. A vékony, csontos vénasszony karba tett kezekkel nézte a lányát. – Nem kell úgy sietni. Maradjon csak itt! Remek férj lenne neked.

– A felső szintesek nem h-házasodnak mély szintesekkel, anya. És nézd meg, milyen öreg!

– Micsoda? Öreg? Csak a szakáll teszi. Örülnék, ha apád csak ennyi idős lenne! Egy kis korkülönbség pont egészséges. A pukhalak se kérdezik egymástól, melyik hány éves!

– Hagyj b-békén!

Debra legyintett, és becsukta maga mögött az ajtót.

Astreia fél órával később csatlakozott hozzá a konyhában.

– Elláttam. Ezek itt a ruhái, ki kell mosni, mert csupa vér.

– Dobd le oda, csinálom. Hallgass rám, Astreia! Szerintem ő lesz a férjed.

– Kimenjek a d-dokkokba aludni, vagy eldőlhetek a konyhában anélkül, hogy kiidegelnél?

Az anyja nem válaszolt, felvette a ruhákat, és kiment a fürdőszoba felé. Astreia leroskadt a kis, támla nélküli székek egyikére, nekidőlt a falnak, és hamarosan elnyomta az álom.

* * *

Finom illatokra ébredt. Nyújtózott egyet. Debra forró hallevest tett le elé.

– A barátod azóta alszik – mondta rekedtes hangján. – Ha megetted, fürödj le, aztán menned kell a műszakba. Én is indulok, vár a munka.

– Mennyit aludtam?!

– Apád mindjárt jön.

– A Merlion gerincére!

Astreia belapátolta a levest, besietett a fürdőbe, villámgyorsan lezuhanyozott a hűvös, seízű vízzel, és felkapkodta a ruháit. Puszit nyomott az anyja arcára.

– Adj neki l-lázcsillapítót, ha magához tér! És ne kerítsd, kérlek!

Lesietett a szinteken. Hideg levegő csapott az arcába, minden bizonnyal kinyitottak valahol egy nagyobb zsilipet. Felhajtotta a gallérját a hűvös ellen.

A búvárközpontban lázas munka folyt. Társai, nők és férfiak vegyesen, épp a palackokat töltötték fel a nappali műszak végén a falból kiálló csapokon.

A Merlionon mindenből kevés volt, a különböző gázokat, oxigént, héliumot, hidrogént és nitrogént kivéve, ami számolatlanul ömlött elő a csövekből. A rejtélyek legnagyobbika volt, honnan érkezett a gáz, hogy nem fogyott ki soha, és főleg miért. A felső szintesek, ha többet is tudtak erről, nem beszéltek egy szót sem.

Astreia átöltözött a vékony, testhezálló szövetruhájába, leemelt egy kis kézikocsira négy palackot, és áthúzta maga mögött az előkészítőbe, ellenőrizni. Az ajtóban megtorpant; a hájas főtengernök, Elbert Corellius szokatlan módon ott mászkált a búvárok között. Mindenkinek ellenőrizte a felszerelését, megrángatta, és talált is kiabálnivalót mindenkinél. Néma, vékony, kiherélt kísérete a sarokban várakozott rá, sokkolókkal és kampós botokkal a kezükben. Astreia megcsóválta a fejét. Kihúzta a szekrényből az állványt, rajta a nehéz búvárruhájával, és lassan magára öltötte. Gaelin vigyorogva intett neki, észrevétlenül mutogatott a főtengernök irányába. Grimaszolt. Astreia elmosolyodott. Segítettek egymásnak bekapcsolni a nehéz csatokat, a légkeverőt, a hevedereket.

– Milyen mélyre megyünk? – kérdezte a férfi. Astreia behajtotta a szekrény ajtaját, végigfutotta a mágneses lapokkal kirakott napirendet.

– Nyolcvan láb. Egy palack nitrox elég, nem kell a trimix.

– Ha jól emlékszem – csattant fel a főtengernök a szomszéd szobában –, Astreia Kaeller kétcsillagos búvárnak nincs engedélye merülést tervezni. A kétcsillagos búvár segítséget kér a nálánál jobbaktól.

Astreia olyan dühös lett, hogy alig bírta magából kicsikarni a választ.

– Fő-főte-tengernök, kérem, segítsen, mi-mit kell magunkkal vinnünk!

– Beszélj normálisan, vagy hazaküldelek! Mit dadogsz itt nekem! – Corellius legyintett a preparált uszonyával. Közel hajolt a lányhoz. – Három palack normál, egy palack nitrox. Az a fekete-fehér csíkos palack, össze ne keverd!

– Köszönöm – nyögte ki Astreia.

Astreia alig várta, hogy a tenger körülölelje. A sötétség a halál ígéretével, a csend erejével érkezett, régi barátként üdvözölte a lányt, aki ólmos monotonitással végezte a feladatát. Közben újra és újra letekintett a feneketlen mélységbe, hátha megpillanthatja a szörnyeteget, amit előző nap látott a város körül ólálkodni.

– Ne félj, ilyenkor nem vadásznak a carnohafurok – mutatta jelbeszéddel Kristal, aki közvetlenül mellette lógott a hevederjeiről.

– Mást nézek – jelzett vissza Astreia.

Gondolatai az idegen férfi körül jártak. Mire eljött a műszak vége, már fogcsikorgatva szorongott, hogy az anyja kinek fogja elkotyogni, miféle vendég pihen náluk a lakásban, vagy milyen történeteket mesél majd a férfinak az ő kislánykorából. A zsilipelés után sietve vette le a ruhát, még vécére sem ment el, úgy rohant hazáig. Kapkodva próbálta beletolni a kulcsot a zárba, többször el is rontotta.

– Hahó! – kiáltott be a lakásba, miután végre fel tudta nyitni a súlyos ajtót. Behúzta maga mögött, ledobta a kabátját, és besietett a kis szobába.

A férfi a falnak dőlve ült az ágyon, keze az oldalán.

– Hála a Merlionnak! Nem voltam b-benne biztos, hogy itt leszel – eresztette le a vállát Astreia. – Megmaradsz? Kaptál gyógyszert?

– Az édesanyád egy hurrikán – válaszolt az idegen erőtlen mosollyal.

– Ha nem akart m-minket összeházasítani, akkor jó.

– Ó, dehogynem.

– Aludtál? Álmodtál valamit?

A férfi elfordult.

– Az én szívem elnyelte a mélység – mondta halkan. – Semmire sem vágynék jobban, mint hogy újra álmodhassak.

– A-azon nem tudok segíteni. Vizet? Levest?

– Kai – nézett fel rá a férfi. Lassan letette a lábát a padlóra. – Kai Nelsson. Így hívnak.

– Ó, hát Senki u-uraságnak neve is van! Kai? Érdekes.

– Egy kis levest szívesen fogadok. De indulnunk kellene, mihamarabb. Nem maradhatok itt tovább.

– Pi-pihenned kellene még egy napot, mert fel fog szakadni a sebed.

– Az enyéim már biztosan keresnek. És az nem jó. Senkinek.

– Eszünk, és felviszlek, ameddig tudlak. Így megfelel?

– Igen.

Astreia kirámolta a hűtőből a megmaradt levest, és egy kis főtt halat is hozzá. Megmelegítette.

– Gyere ki a k-konyhába enni, Kai! Ha nem tudsz asztalnál ülni, a mászás sem megy majd!

A férfi fejcsóválva, mosolyogva lépett ki a szobából. A munkásoverall alá felvette a saját öltözékét is, ami azóta megszáradt. Görnyedten járt, óvatosan vette a levegőt. Leroskadt az egyik székbe a kétszemélyes kis fémasztalhoz.

– Nem nehéz ilyen helyen élni? – kérdezte. – Ez a lakás kisebb, mint egy kajüt egy tengeralattjárón. Ennyi a fényetek összesen?

– Mint mondtam, fényből nem jut sok. Lehetne rosszabb is. A mély szinteken, ahol a szennyfeldolgozást v-végzik, ahol a kohókban dolgoznak, ott még ennyi sincs.

– Van ennél lejjebb szint?

– Van. A világ természetes rétegződése. Odafenn, gondolom, szikrázó lámpák fényénél éltek, t-tágas terekben.

– Miért nem tesztek ellene valamit?

Astreia megfújta a levest a kanálban. Gondolkodott.

– Értem, hogy mire gondolsz, és hallani ilyeneket, hogy majd ha le-legközelebb jönnek a felső szintesek a cuccainkért, el kell őket verni, mint búvár a csigatestűt. De aztán mi végett? Kicsit több fény, kicsit jobb étel juthatna, de a v-végén felbomlik a rend. Ki hol van, ott a dolga. Ha mi nem csináljuk a mi feladatunkat, akkor a mélyiek nem csinálják az ő feladatukat, a felsők pedig nem tartanak rendet. Minden hierarchia zsarnokságnak t-tűnik alulról, de nem lehet hierarchia nélkül élni, természetes következménye az emberek együttműködésének.

– Hm. Micsoda gondolat!

– A rendfenntartás is munka, az is szolgálat. És a Merlion él.

– Édesanyád mondta, hogy búvár vagy. Nem is akármilyen: merülésvezető.

– Már nem – fordult el a lány. – Tegnap elvettek egy csillagot.

– Miért?

– Hagyjuk – legyintett a lány. – Teljesen mindegy.

– Elég bátor dolog ilyen pocsék felszereléssel kimenni.

– Bátor dolog felnyitni egy nyolcszáz f-fokos mágneses kohót is.

– A választás és az elszámoltathatóság – dőlt neki a falnak Kai. – A különbség a diktatórikus rendszer és a rendalapú hierarchia között az egyéni választás szabadsága és az elszámoltathatóság.

Astreia megtörölte a kezét, összeszedte a tálakat.

– Ezt akkor majd mondd el odafenn is! Ha megfelel, két perc, és indulunk.

Az első pár emeleten néma csendben sétáltak egymás mellett. Kai mindent megnézett magának, érdeklődve simította végig a korlátok barokk faragását, bekukkantott minden kis sikátorba és lerakatba.

– Ne bámészkodj! – szólt rá Astreia. – Mert a csendőrök hamar k-kiböknek a sorból.

– Van saját vezetője ezeknek a területeknek? – kérdezte a férfi. – Polgármester, vagy elnök, vagy hasonló?

– Nincs kisebb, sem nagyobb úr n-nála, mi is a Nagy Tengermester felügyelete alá tartozunk.

– És az ki?

Astreia szemöldökráncolva fordult a férfi felé.

– Odafenn máshogy hívják? Mifelénk ez a megnevezése. Isador Ward. A város megbízott, legfelső v-vezére a Merlion jóvoltából.

– És ki bízta meg?

– Nem tudom. De ha tőlem kérded, az tényleg g-gond.

Tíz emeletet másztak meg. A hőmérséklet minden emelettel tovább nőtt, és az emberi élet bűze is erősödött, mert a dokkok közelében gyakorta szellőzött át a légtömeg, errefelé viszont csak a légtechnika küzdött az áporodott levegővel. Órákon át meneteltek így, mert a lépcsők nem egymás után következtek, néha több száz lábat kellett a labirintusszerű utakban haladni a következőig. A szövőszékek körletei különösen érdekelték Kait, aki nem tudott a kezének parancsolni, és bele-beletúrt a kikészített ruhaneműkbe.

– Ezekhez jegy kell – mondta Astreia.

– Jegy?

– Mindenki végzi a dolgát. A szükségleteihez szabva kap é-ételt és ruhát. Ruhajegy évente kétszer jár.

– Az ételt is jegyre kapjátok?

– Nem, fejadagra. Merre jöttél le odafentről, ha m-mindez ennyire új neked? – kérdezte a lány.

Kai nem válaszolt. Nem volt jó bőrben. Meg-megtámaszkodott, az oldalát simogatta, dőlt a homlokáról a verejték. Egy óriási, nyílt téren haladtak keresztül. Az emberek lehajtott fejjel igyekeztek a dolgukra körülöttük. Egy csapat gyerek rohant át kettejük között, valaki üldözte őket.

– Miért akart az édesanyád összeboronálni minket? – kérdezte Kai.

Astreia nem válaszolt rögtön. Összeszorította az állkapcsát.

– Mert meghalt a f-férjem – mondta halkan.

– Részvétem.

– Hm. Itt lenn csak annak jár lakás, aki kapcsolatban van. A-anyámékat hamarosan nyugdíjazzák, és átrakják egy kisebb lakásba. Engem meg kitesznek az utcára, mert nem lesz jogalapom velük lakni.

– Kik tesznek ki az utcára?

Astreia a csendőrök felé biccentett, akik hármasával járták a tömeget, sokkolóval az övükben.

– És házasodnod kell, hogy lakást kapj?

– Igen.

– Nevetséges.

– A Merlionon nincs hely azok sz-számára, akik nem vesznek részt a közösség életében.

– Miért, az jobb lesz, ha az utcán kell élned?

– Nem szabad az utcán élni – válaszolta Astreia. – Itt jobbra. Eddig elég jól ismertem a környéket, innen k-kérdezősködni kell.

– Még három szint, onnan már sejtem, merre tovább – kapaszkodott bele a korlátba Kai. – De ez rejtély számomra. Kitesznek, de nem élhetsz az utcán. Akkor mi?

– Ennyire nem tudsz semmit? Odafenn tán mindenki azt tehet, amit a-akar? Itt kinyomnak a legközelebbi zsilipen.

– Megölnek?

– Meg.

– Hát, akkor találj magadnak valakit!

– Na, most már úgy beszélsz, mint az anyám.

– Kezdem őt megérteni. De akkor még van időd, ugye?

– Időm? Az van.

– Pillanat – állt meg a fordulóban Kai. – Ezt ismerem. Hatos szubtér, energetika. Akkor arra vannak a pumpák, és erre... erre mi van?

– Lakások. Kicsit előrébb, azt hiszem, a csendőrség helyi k-központja.

– Arra megyünk.

– A lépcsők erre vannak, arra kerülő.

– Bízz bennem!

Kai egy pillanat alatt átvette a vezetést. Enyhén görnyedten sétált az ellenkező irányba. Astreia egy ideig nézte a hátát, aztán utánasietett.

– Ne-nekem mindegy, minél hamarabb elválnak útjaink, annál jobb.

A kezdeti önbizalom ellenére Kai többször eltévedt, ide-oda sétált, a falat simogatta, próbálta az évtizedekkel korábban olvashatatlanná vált jeleket és feliratokat elolvasni. Ez a környék romosabb volt, mint a többi, csak pár haldokló LED pislákolt a magasban. A tartószerkezetek egykoron büszke türkiz-fehér színe barnás-bézsbe oxidálódott, már ahol nem kaparták le korábban, hogy kinyerjék a mögötte rejlő fémek tömegének legalább egy részét.

– Látod azt a négy csendőrt? – kérdezte halkan Astreia. – Most már fi-figyelnek minket. Öt perc, és benn ülünk a legközelebbi vallatószobában. Gyere! Utánam! Arra van a lépcső.

– Egy perc. Rögtön megtalálom.

– Jönnek – mondta a lány pánikkal a hangjában. – Itt csapdában vagyunk. Te nem tudod, ezek mire k-képesek!

– Pillanat.

A csendőrök addigra előhúzták a sokkolópálcájukat. Maszkot hordtak, hogy szabadon használhassák a gázfegyverüket is. Vörös lencsés sisakjuk fenyegetően csillogott a gyenge, villódzó fényben. Fekete kabátjukon kopogott a magasból csöpögő kondenzvíz.

– Csendőrség! – kiáltott fel az egyik tompa hangon. – Ellenőrzés, le a földre!

– Kai! – kiáltotta Astreia.

A férfi előhúzott egy apró tárgyat a zsebéből. Kétszer egymás után elhúzta az egyik konzol felett, és a fal kettényílt előttük. Astreia felkiáltott, ahogy Kai berántotta őt a feltáruló nyílásba. A csendőrök csizmájának dobogása élesen visszhangzott a koszos kis zsákutcában.

Kai újra lehúzta a kis tárgyat a szobában, ahová érkeztek, és az ajtó rájuk zárult. Fény gyulladt.

– Lift!– nézett körbe döbbenten Astreia. – Ez egy lift!

A szerkezet rozsdás volt, és poros, és szokatlan módon mentes mindennemű díszítéstől. A padlót megfakult szőnyeg borította. A LED-eket koszos, de ép lámpabúrák takarták.

A lift meglendült felfelé, és Astreia rémülten fogta meg a korlátot.

– Ez csak a negyvenötödikig megy – mondta a férfi –, a maradék öt szintet majd meg kell oldanunk valahogy.

– Negyvenöt? – kiáltott fel hisztérikusan a lány. – Én csak a huszadikig mehetek! Engedj ki!

– Nem tudlak, két megállós.

– Minek hoztál m-magaddal?

– Hagytalak volna a csendőröknek?

– A tenger haragjára! Kai! Te nem tudod, mit csinálsz!

– Nem akartalak ennyire belekeverni.

A lift egyre csak gyorsult, aztán hirtelen fékezni kezdett, és megállt. Az ajtó felnyílt. Kai óvatosan kinézett a sötét folyosóra.

– Ez a lift csak az engedélyemmel tud közlekedni – mondta halkan Astreiának. – És nem tudom, erre jövök-e vissza.

– Miért jönnél vissza? Most értél haza!

– Maradhatsz, ha akarsz, de én továbbmegyek.

A férfi, kezét az oldalára szorítva, kilépett a szintre. Elnyelte a félhomály. Astreia elnyelt két káromkodást, és Kai után sietett.

– Vissza kell juttatnod – suttogta idegesen. – Ha itt m-megtalálnak, az egész szintemet megbüntetik!

Elektromos kapcsolószekrények között haladtak. A plafonon, alig karnyújtásnyira tőlük, vastag csövek futottak végig a folyosó mentén. A padló nedves volt a kondenzvíztől. A levegő áporodott volt, gépolaj és rozsdás gépezetek szagától terhes. Sehol egy lélek. Valahol a távolban egy kalapács ütemes csattogása visszhangzott.

– Ez egy háromszintes energetikai központ, van saját lépcsője – mondta Kai. S valóban, két sarokkal később újabb acélszerkezet következett, egy magasba vezető lépcsősorral.

– Vissza kell juttatnod! – ismételte meg Astreia.

– Megpróbálom. Nem így terveztem. Gyere, itt fel!

Astreia munkásokat pillantott meg alattuk a rácsos padlón keresztül. A szelepeket és elzárókat kezelték, alakjukat elnyelte az előtörő gőz.

– Itt kimegyünk a lakótérbe. Maga a város még több mint száz emelet magas, de a kontrollközpont itt van, két emelettel feljebb. Sietünk, nem bámészkodunk, nem szólunk senkihez – suttogta Kai. Felnyitott egy vaskos acélajtót, és kinézett. – Kész vagy?

– Nem!

Kai feltárta az ajtót, és kihúzta maga mögött Astreiát a feltáruló térbe. Egy széles útra érkeztek, ami tömve volt emberekkel. Astreia szíve a torkában dobogott.

Mintha egy idegen világba érkezett volna. Az utca emberei határozottan tisztábbak voltak, mint a mély szinteken, ruháikon kevesebb foltozás látszott, más színeket és formákat hordtak. Idegen illatok szálltak a levegőben, valahonnan furcsa zeneszó hallatszott. A tömeg tengerként hullámzott körülötte. Néhányan felfigyeltek rájuk, de a kíváncsi szemeket azonnal elnyelte az utca tehetetlensége. Világosabb volt, mint a dokkok szintjein, a LED-ek miatt szinte nappali világosságnak hatott. A csendőrök, akikből itt is volt bőven, kevésbé voltak ijesztőek, nem hordtak maszkot sem. De ugyanúgy állványokról nézték a tömeget, hátukon ugyanazokat a csontokat hordták dísznek és félelmet keltő trófeának. Astreia elmosolyodott; nem tartotta életszerűnek az elképzelést, hogy a csendőrök ne vizeltek volna a ruhájukba, ha élőben találkoznának a szörnyetegekkel, akiknek fogait és állkapcsait a ruhájukon hordták.

A szorongás lassan elviselhetetlenné vált. Astreia közel volt hozzá, hogy kitépje a kezét Kai szorításából, és a legközelebbi, szigorú tekintetű csendőr lába elé vesse magát. Úgy érezte, minden szem őt figyeli. Minden lépése, amit megtett, szinte fizikai fájdalommal járt, akkora szentségtörésnek érezte. A könnyeivel küszködött.

– Va-valami... nem jó... – nyögte.

Kai kihúzta a tömeg szélére, egy oldalsó lépcső irányába. Astreia hátranézett, és pont meglátta, ahogy két csendőr összesúg a magaslati figyelőállásában. Az egyik feléjük mutatott. Belefújt a sípjába.

– Futás! – sziszegte Kai.

Rohanni kezdtek. Astreia alig volt magánál a rettegéstől. Gondolatai furcsa helyekre menekültek; például akaratlanul is megszámolta, hogy épp csak egy kicsivel égett több LED a plafonon, mint a mély szinteken, és meglátta azt is, hogy a fémszerkezeteket ugyanazok a barokk faragások díszítették. Gyerekkorában úgy képzelte, a felső szintek a pompa, a fényesség és a tisztaság világában éltek, ehhez képest, bár volt különbség a két élettér között, az nem volt annyira számottevő, mint várta. Amit addig a felső szintekből látott, nem volt más, csupán ugyanannak a nyomornak egy fokkal kellemesebb változata, amivel nap mint nap találkozott.

Újabb út. Újabb tömeg. Astreia a másodperc törtrésze alatt megpillantott egy asszonyt, aki ugyanolyan jeggyel váltott ki ruhát a lerakatból, amit ők is használtak odalenn.

Sajnos ő és Kai olyan egyértelműen kilógtak a helyi átlagból, hogy a legtöbb csendőrnek azonnal felkeltették az érdeklődését.

A következő szinten megváltozott a környezet. A falakat furcsa, kézzel festett ábrák díszítették, nonfiguratív minták, amik mind egy irányba mutattak. Fáklyák égtek a magasban, a padlón halzsírból készült gyertyák sercegtek. Emberek nézték a falakat, egészen közelről, közben előre-hátra imbolyogtak, és mormoltak valamit. Kai behúzta Astreiát egy sarok mögé.

– Látod ott azt a zsilipet? – kérdezte halkan. Az utca végét óriási kapu zárta el, sárgával, kékkel, pirossal festett, körülötte tengeri szörnyetegek csontjaiból összeállított totemoszlopok, zöld és fekete kötéllel átfonva. Kék ruhás, fehér maszkos emberek sétáltak előtte, olajmécsessel a kezükben. Astreia felismerte őket: merlioni mélységlátók voltak, akik állítólag szót értettek a város hatalmas lelkével. Évente egyszer-kétszer aláereszkedtek a búvárok közé is, beszéltek a világtenger végtelen teréről, idejéről és mélységéről, valamint az istenekről, vagyis a vizet átszelő önteremtett városokról. A távozásuk után minden alkalommal a búvárok viccelődésének célpontjává váltak. Minek értekezni a várossal, ha éppen csak a mozgásának irányát és ritmusát nem tudják vele megbeszélni!

A sarkon túl két tucat csendőr figyelte a tömeget, akik a zsilip előtt térdeltek, és imádkoztak. Ajándékokat pakoltak le a zsilip elé, amit a kék ruhás mélységlátók nagy hajlongások közepette elhordtak.

– Ez az irányítóközpont bejárata – suttogta Kai.

– Hallottam róla – válaszolt Astreia, pánikkal a hangjában. – Itt la-lakik a Merlion szelleme! Az ott már a-az istenek világa, halandó ember még soha nem lépett be oda!

– Az a célunk. Sétálva indulunk, aztán futni kezdünk, és meg sem állunk az ajtóig!

– Kai! – szorította meg a férfi kezét Astreia rémülten. Egy csendőr lépett oda hozzájuk, a hátuk mögül, takarásból.

– Miféle szerzetek vagytok? – csattant fel szigorú hangon. – Ezek mély szintes ruhák? Felszöktetek? Gyerünk a padlóra!

A kezében felsercegett a sokkolóbot. Kai a férfi háta mögé mutatott; a csendőr hátrafordult, Kai pedig megfogta a gallérját, és teljes erőből gyomorszájon, majd miután összegörnyedt, arcon térdelte őt. Felkapta a sokkolót, és rohanni kezdett az irányítóközpont vaskos zsilipkapuja felé. Astreia remegő kezekkel takarta el a száját. A jelenetnek több szemtanúja is volt az utcán imádkozó tömegben, akik kiabálni és sikoltozni kezdtek. A lányra mutogattak, aki, meglátva, hogy addigra féltucatnyi csendőr rohant felé, Kai után futott.

A férfi egy láncát tépett őrült erejével szórta szét maga előtt az embereket. Két őr megpróbálta feltartóztatni, az egyiknek a combjába szúrta a sokkolót, a másiknak betörte az orrát a botja végével. A kék ruhás mélységlátók szétfutottak előle. Eldőlt pár gyertya, és az egyik gazdagon szőtt totemoszlop lángra kapott.

Megszólalt az általános riasztó. Astreia ismerte a hangját, mert minden szombaton, pontban délben felharsant egyszer, pár másodpercre, próbaként, most viszont megállás nélkül és egyre hangosabban süvöltött.

Nem volt menekvés, nem volt kiút. A központi, szent zsiliphez vezető, széles, több emelet magas út zsákutca volt, aminek a végén Kai ellökte maga elől az utolsó embert is. A lángok magasra csaptak körülötte. Astreia lassan odahátrált mellé. Vagy húsz csendőr közeledett feléjük, lassú léptekkel, sokkolójukat előretartva. Elállták az utat teljes szélességben. Az embereket elhajtották maguk elől, mígnem nem maradt más az utcán, csak ők és a két betolakodó.

– Le a földre! – kiáltotta az egyik.

Astreia egy pillanatra elkapta Kai pillantását. Olyan volt, mint egy mélytengeri ragadozó szemébe nézni. A férfi végighúzott egy kis tárgyat az ajtó egyik résében, és rátette a tenyerét a vaskos acélra.

Remegés futott végig a padlón, por és víz hullott alá. A zsilip rettenetes csikorgás közepette nyílni kezdett. Kai belépett rajta, és finoman behúzta maga után a lányt. A csendőrök odarohantak hozzájuk, de megtorpantak az utolsó totem mellett. A lángok jól megvilágították a döbbenetet az arcukon.

– Szentségtörés! – sziszegte a parancsnok.

A zsilip nem nyílt fel egészen, félúton járt, amikor újra záródni kezdett. A csendőrök az utolsó pillanatig földbe gyökerezett lábbal álltak, farkasszemet néztek a férfival. Az egyikük végül összeszedte a bátorságát, nekivetődött a kapuszárnyaknak, de elkésett.

Pár másodpercre sötétség vette körül Astreiát. Kai eltűnt mellőle. A zsilip minden külső zajt kizárt: a riasztó süvöltését, a kiabáló tömeget. A lány csak állt a beálló csendben, lélegezni sem mert, nemhogy megfordulni, hogy meglássa, mi van a háta mögött.

Nem volt vallásos abban az értelemben, ahogy néhányan a várost az istenükként tisztelték. A búvárok, a tengeralattjárók legénysége és úgy általában a karbantartással foglalkozó gépészek körében nem volt annyira elterjedt az ájtatos vallásosság, mint az orvosok és a művészek között. De ha más nem is, a Merlion létének feldolgozhatatlan rejtélye őszinte áhítattal és megmagyarázhatatlan rettegéssel töltötte el. Bárhonnan is jött a város, és bárhová is tart, története oly hatalmas és szörnyűséges volt, amihez képest egy ember élete kicsinek hatott, mint egy vízcsepp, amit a tenger ölel magába.

Fény gyulladt, fehér, éles fény, amihez foghatót Astreia még soha nem tapasztalt. Pár pillanatig a szemét sem bírta kinyitni.

– Ez az! – mondta izgalommal a hangjában Kai, valahol a háttérben. – Féltem, hogy nem fog működni. De szerencsére többszörösen túlbiztosított a rendszer. Lássuk csak...

Astreia lassan megfordult.

És amit látott, azt hirtelen nem is tudta mire vélni. Egy furcsa, félkör alakú szobában álltak, aminek egyik fele teljesen üvegből készült; az üveg poros volt, és koszos, mint amit nagyon régen nem tisztítottak meg. A túloldalán... dolgok mozogtak, valami hatalmas gép, aminek az ütemét ismerte gyerekkora óta, mert a rezgése benne volt a falakban, az acélszerkezetek zsigereiben, az edények csörgésében. Kai egy pultra támaszkodott, és valami fényes dolog forgott előtte.

Astreia felsikkantott, amikor meglátta a székeket. A fal mentén, körbe-körbe karosszékek álltak, fekete tükrökkel szemben, és minden egyes székben egy-egy ember maradványa pihent.

Csontokat látott, rongyos, semmivé foszlott ruhákat, pergamenné száradt, sötét bőrt, fájdalmukat a plafonba kiáltó, tátott szájú koponyákat. Néhány test már alig volt felismerhető, annyira magába roskadt; az egyik szék alól egy koponya vicsorgott elő. És a por! A por mindent belepett, vastagon, mintha valaki lepellel borította volna le a szörnyű jelenetet.

Astreia óvatosan lépdelt. Egyáltalán nem volt hozzászokva a halottak látványához. Próbálta kizárni az elméjéből, hogy embereket lát, férfiakat és nőket, akiket itt ért a halál. Miért nem futottak el? Hogy maradtak ülve?

Lassan elérte a felismerés, hogy a Merlion legnagyobb rejtélyét látja éppen. Az ezernyi kérdés, ami kislánykora óta foglalkoztatta, újabb mélységeket nyert. A szobában nem egy mindenható szellemalak lakott, a város valója nem a mágia és a túlvilág gyermeke volt.

– Egy gépezet – suttogta.

A szíve majd kiugrott a helyéről. Vissza-visszanézett a zsilip irányába, hogy esetleg az őrök átlépnek a küszöbön, hogy mindkettejüket a tengerbe hajítsák, de nem történt semmi. A kis teremben a csend és a halál volt az úr, és Astreia úgy érezte, a mumifikálódott halottak legnagyobb titkain tapos.

– Ki vagy te? – kérdezte halkan Kait. – Hogy tudtál bejönni ide?

A férfi figyelmen kívül hagyta őt. Astreia odalépett mellé, hogy megnézze, mit csinál. Kai előtt egy szerkezet állt a pulton, de ez a szerkezet fényből készült, kék és sárga fényvonalakból, mintha valaki halálos napsugarakat használt volna építőanyagnak. A jelenség mozgott, forgott, villódzott. Astreia vonalakat látott, amik egy gömb körül keringtek. Kai a kezével mozgatta a fényszálakat, amik engedelmeskedtek neki, mint egy istennek, aki a világ teremtését tartja a tenyerében.

– Gyönyörű – szakadt ki a lányból.

– Grafikai interfész. Hologram. Mindjárt megvagyok.

– Mi ez a hely?

– A Merlion irányítóközpontja. Jelenleg minden automatikára van állítva, és így is hagyom.

– Ezek itt e-emberek voltak?

– Igen. Az ott – mutatott Kai egy alig felismerhető, mumifikálódott holttestre a központi székben – a kapitány. Volt.

A kis, fekete eszközt beletolta a pult egy résébe. Megforgatta az ábrát.

– Megvagy! – sziszegte. Kihúzta az eszközt, és a fényjelenség darabjaira hullott, visszaereszkedett a pult üveglapjának mélyére.

– Figyelj rám! – fogta meg Kai Astreia vállát, aki ösztönösen megpróbált távolabb lépni tőle. – A legjobb, ha elfelejted, amit itt láttál. Nem visz sehova, ha foglalkozol vele.

– Te tudod az igazat – nézett rá a lány. – Igaz? A városról. A t-tengerről. Mondd el!

A férfi egyébként megnyerő arcán egy árnyék suhant át.

– Nem tenne jót neked.

– És az a gép? – mutatott Astreia az üvegen túlra. – Az micsoda? A hangját nálunk a M-Merlion szívverésének mondják. És ez itt? – bökött az inaktív pultra. – Mit csinál?

Kai elfordult tőle. A falhoz lépett, elfordított az útból egy széket. A benne pihenő holttest darabokra omlott, csontok hullottak a padlóra. Por szállt fel a belsejéből.

A fal felnyílt. A feltáruló ajtó egy újabb liftet rejtett.

– Gyere!

– Ne hagyj a sötétben a kérdéseimmel!

– Ez a lift lemegy a hatos dokkhoz. Én ott kiszállok.

– A hatos dokk szomszédos velünk. Miért mennél le? Azt h-hittem, vissza akarsz jönni ide, ahová való vagy!

Kai csak nézte őt a fal mellől.

– De te... nem ide való vagy. Igaz? Honnan jöttél? – kérdezte Astreia. Egyre halkabban beszélt, ahogy közeledett a mondata végéhez.

Kai belépett a liftbe, és a kezét nyújtotta.

– Ha itt maradsz, úgy végzed, mint ők – mutatott a holttestekre.

– Hát, az n-nem lenne jó.

Astreia belépett a liftbe. Még egyszer körbenézett, igyekezett minden részletet megjegyezni, a ruhákon alig látható, megmaradt jeleket, a falakat, a koszos üvegen túl dübörgő gépezet mozgását, a saját lábnyomait a porban.

– Hány éve van ez a terem bezárva? – kérdezte.

– Sok – válaszolt a férfi. – Nagyon sok.

Astreia megszédült. A komplett világa a feje tetejére állt. Felnézett a titokzatos férfira, akinek alig a válláig ért; Kai Nelsson olyan volt, mint egy sziklaszirt. A szeme a távolba révedt. Furcsa érzelmek ültek ki az arcára, jókedv, majd gyász, végül harag, olyan mérhetetlen harag, ami mintha saját életet élt volna, mintha a férfi teste kevés lett volna, hogy magában tartsa. A lift megindult lefelé.

Astreia a padlót bámulta.

A lift lelassított, és az ajtó feltárult. Ismerős szagok, a jól megszokott félhomály és vizes, olajos padló várta őket. A szervizaknák folyosójára érkeztek. Kainak el kellett tolnia egy szekrényt az ajtó elől, hogy ki tudjanak lépni az emberek közé, akik a műszakuk végével hazafelé igyekeztek. A távolban továbbra is üvöltött a riasztó. Kai körbenézett, számolt, elindult az egyik irányba, aztán megfordult.

– Arra van a dokk.

A város rázkódott, és enyhén megdőlt.

– Felemelkedünk a felszínre – mondta Astreia. Megkapaszkodott az ajtó keretében.

A tömeg szétvált előttük, az emberek nagy ívben kikerülték őket. Kai meg-megtámaszkodott a fal mellett, az overallján vérfoltok látszottak.

– Menj! – nézett a lányra. – Menj haza, minél távolabb tőlem!

– Tudni akarom, hogy ki vagy, és mit csináltál!

Kai nem válaszolt. Céltudatosan haladt a dokkok felé. Astreia pár lépés távolságból követte, keresztbe font karokkal.

A hatos dokk egy komplett szekcióval hátrébb helyezkedett el, mint amelyikben Astreia apja dolgozott, de felépítésében gyakorlatilag azonos volt vele. Kai átsántikált a hatalmas külső zsilipen, ki a többszintes acélszerkezetekre, amiknek a mélyén ott hullámzott a dokkok beltengere. Kisebb szélvihar süvített keresztül a munkások tömegén, ahogy felnyíltak a város külső zsilipei, ami mögött ott hullámzott a sötét, hatalmas, éjszakai tenger. Hideg levegő ömlött be az állomásra. A halászok már eresztették le a kis lélekvesztőiket a darukkal, amik hosszú láncok végén messzire kimerészkednek majd a város falain túl, hogy behozzák a mindennapi élethez szükséges halmennyiséget A Merlionra.

Kiabálás hallatszott. A szerkezetek túloldalán, a daruk felett csendőrök rohantak végig a pallókon. Hogy Kait keresték-e, vagy csak a dokkokat akarták átfésülni a riasztás nyomán, nem volt egyértelmű. Astreia földbe gyökerezett lábbal nézte őket. Már a belső zsilipeknél is ott voltak.

Kai sántikálva futott végig a pallón. Átmászott a korláton, leereszkedett egy szinttel lejjebb. Felkiáltott, ahogy felszakadt a sebe az ugrástól.

– Kai! – kiáltotta Astreia.

A férfi felnézett rá.

– Sajnálom – mondta. – Nem akartalak ennyire belekeverni ebbe az egészbe.

– Ne... – suttogta a lány.

A férfi átvetette magát a korláton, és fejest ugrott a több emelettel lejjebb hullámzó tengerbe. Astreia megbabonázva nézte, ahogy előbukkant a habok közül. Úszni kezdett a zsilip irányába. A tenger vadul hullámzott körülötte, hátravetette, majd újra előre. Majdnem összezúzta őt a kapu két oldalán körbefutó éles acéltartókon.

A csendőrök már mutogattak felé. Megszólalt a dokk saját riasztója is. Néhány őr félretolta maga elől a halászokat, hogy leeresszék a hajókat a vízre, és az idegen után siessenek.

Kai teljes erejéből úszott kifelé. Egy ideig úgy tűnt, semennyit sem halad előre, aztán egy hullám egyszerűen kimosta őt a fedélzetről. Eltűnt az éjszakai sötétben.

Astreia pár pillanatig csak nézett utána.

Megfordult, és majd megállt a szíve a rémülettől. Fekete ruhás, maszkos csendőrök ugrottak le a pallóra, amin állt. Hátrapillantott, ott sem volt már kiút. Elnézett a férfi után. Megragadta a korlátot.

Talán ő is kiúszhatott volna a város fedélzetén túlra, s bár odakinn sem várta más, mint a halál, az is jobb kilátásnak tűnt, mint a vallatómesterek fogságába kerülni. A sötét víztömeget megpillantva mégis elbizonytalanodott, ami épp elég volt a csendőröknek, hogy beérjék őt. Az egyik a térdhajlatába rúgott, a másik letépte őt a korlát mellől a felkarjánál fogva. Hamarosan eltűnt a bőrkabátok forgatagában.

– Ne! – sikoltotta. Próbált kiszabadulni. Megütötték. A hátába térdeltek. A sokkolóbot sercegése volt az utolsó, amit hallott, aztán a teste fájdalmas ívbe feszült, és elnyelte őt a sötétség.