Nógrádi Gábor

A MI DÓZSÁNK

MÓRA KÖNYVKIADÓ

Sorozatterv és illusztráció: RITTER OTTÓ

Borítórajz: PAPP BEATRIX

Szaklektor: Erdélyi Gabriella történész

MÁSODIK, FELÚJÍTOTT KIADÁS

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Nógrádi Gábor, 2014, 2021

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978 963 486 856 9 (epub)

ISBN 978 963 486 857 6 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Dóka Péter

Műszaki szerkesztő: Diósi Katalin

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2021

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

1. A BANDA

Labda a kertbe • Ha nem ordít, baj van • Jaj istenem, jaj, jaj! • A cigarettacsikk

Naná hogy megint Mátyás Domi rúgta be a labdát Emmanyó kertjébe!

Ha kijönnek a pályára, akkor tuti, hogy Domi legalább egyszer beíveli a lasztit a nyanyus rózsái közé az egyik bal lábával. Aztán könyöröghetnek, hogy: „Emmama, adja vissza a bőrt, kérjük szépen!” A mama ilyenkor persze fél órát sipítozik: „A józsáim! A józsáim!” Selypít, mert hiányzik elöl három foga. Vagy négy.

Emmanyónak hívja mindenki Zeréndváron meg a környéken a trafikos Szivornyák Vilma néni jó édesanyját. Vagy Emmamának. (Néhány mocskos szájú zeréndvári valami másnak is, de azt nem illik leírni.)

A fantáziaszegény olvasók számára a pontosabb megjelenítés végett lejegyezzük, hogy ha Emmama a küszöbre áll, akkor az alacsony, és mindenütt (de főleg ott, hátul) nagyon dundi néni mellett csak a soványabb legyek férnek be az ajtón.

Oktatási célból megjegyzendő, hogy az ilyen néniket háromszáz-négyszáz évvel ezelőtt gyakran megégették a máglyán mint boszorkányokat. Boszorkánynak pedig vagy azért tartották a nyomorultakat, mert javasasszonyok voltak, azaz értettek a gyógynövényekhez meg a ráolvasásokhoz, átkokhoz, babonákhoz, szemmel veréshez és mindenféle más mágiához, amiben minden normális középkori ember hitt – vagy pedig valakinek kellett a kis földjük, a házuk, a tehénkéjük, és feljelentette őket, hogy miattuk döglött meg egy ló, vagy tört el a gazda lába. Pedig szegénykék olyan ártatlanok voltak, mint Mátyás Domi, ha alszik, és nem álmodik.

Emmanyu születésétől fogva Zeréndvár szélén lakott, a Büdös-pataknál, szemben a Kopasz-dombbal, amelyen egyetlen bokor se nőtt. Szóval a kis focipálya mellett. Mert van nagy focipálya is. Csak ott a ZELÓ (Zeréndvári Légió) játszik, és „a pisisek ki vannak tiltva”, ahogy Garai Miklós Miki, a volt polgármester, Garai Nándor bodys fia röhögi időnként.

Mondjuk, Attiláék már egyáltalán nem pisisek. Attila meg Dénes túl vannak a tizennégyen, és Domi is tizenhárom lesz jövőre. Na jó, Gézuka meg Bea kábé öt perccel múlt tíz. Őket esetleg pisiseknek lehetne becézni, de nem ajánlott. Bea karatézik, és egyformán jól rúg jobb meg bal lábbal.

Emmanyus tehát itten lakik, a városon kívül, és nem költözik be semmi könyörgésre Vilma nénihez, a lányához. Azt sápítozza mindig, hogy már itt laktak a szülei, meg azoknak a nagyszülei, meg azok dédszülei, ükszülei, és így tovább.

Sipeki tanár úr szerint, aki törit tanít, és nem iszik, mióta Kinizsi Pál segítségével polgármester lett Zeréndváron… (Na, ez egy hosszú történet, biztos, hogy most nem mesélem el, de A mi Kinizsink című könyvben bárki elolvashatja.) Szóval Sipi tanár úr szerint Emmanyu elődei már az őskorban is itt laktak, amikor dinoszarosok (Ezt nem én írtam! Ez nyomdahiba!) legelészték le a mocsárciprusok meg a páfrányfenyők csúcsát. Csak akkor nem Emmanyunak vagy Emmapunak hívták őket, hanem Aegyptopithecus zeuxisnak, ami az emberszabású majmok elődje volt, egy csúf kis vakarcs, vagyis az ükapánk. (Amint látható, én nagyon művelt vagyok a netről, csak nem szoktam dicsekedni.)

Mikor Domi bebarmolta a lasztit Emmanyu kertjébe, Pat, Holló Dénes vizslája leült a gólvonalra röhögni, Attila meg a két tenyere közé szorította nagy, kerek fejét.

– Gyerek! Mit csinálsz?

– Focizok – mondta Domi.

– Mi a fenének rugdosol folyton arra? Látsz ott kaput?

– Nem rugdosok. Neked passzoltam – vakkantott oda a bátyjának Domi, mert ők ketten játszottak Dénes, Bea és Braun Gézuka ellen egy kapura. Pat volt a kapus.

– Nekem passzoltad öt méter magasban? – röhintette el magát Attila. – Úgy nézek én ki, mint egy sasmadár?

– Úgy! – vakkantott Domi, mert szerette, ha övé az utolsó szó. – És befogadhatnád a csőrödet!

– Most játszunk, vagy vitatkoztok? – morogta Dénes. – Menj, Domi, kérd el a nyanyótól!

Domi megrántotta a vállát, mint akit se cikizni, se ugráltatni nem lehet. De azért megindult az erre-arra düledező, szétszáradt lécekből álló, rozzant kerítés felé.

A lécek mögött két-három alma- és körtefa, valamint szundikáló tökökkel és mosolygó paradicsomokkal teli gondozott kis kert, no meg a „józsák” mutatták így, nyaranta, hogy Emmanyu örökölte ősei szorgalmát. Mást sem.

Kicsit fura volt, hogy Emmanyu most éppen nem szirénázik a foci miatt.

Beának is feltűnt.

– Mi van? – kérdezte csak úgy bele a levegőbe. – Mért nem sikítozik Emmama? Lehet, hogy beteg?

Mire persze Gézukának rögtön támadt egy ötlete:

– Nem hiszem. Lehet, hogy most csak kiszúrta a labdát.

Erre persze mind megindultak a kiskapu felé, mert azt el nem tudták képzelni, hogy a mama beledöfi a kést Dénes alig két hónapos focijába. Persze, amit nem tudunk elképzelni, azt már el is képzeltük.

Domi belépett a kerti kiskapun, aztán befékezett.

– Mi van? – lökte előrébb a bátyja. – Kiszúrta?

De aztán ő is lecövekelt.

Már látta, mi van.

– Azt a…! – hörögte, mire a többiek is bebotladoztak kíváncsian a Mátyás testvérek között.

A kert úgy nézett ki, mint amelyen átszáguldott a Carolina hurrikán, mikor erre jött Amerikából, majd hazafelé még egyszer. Rózsaszirmok a földön összetörve, tökök kilógó sárga belükkel, paradicsomok – mint vérző szívek a porban. A fákról törött ágak csüngtek alá még zöld, Bea-ökölnyi gyümölcseikkel, amelyek őszre gyönyörű, érett, kicsattanó ragyogásukkal minden ember nyálképződését megindíthatták volna.

– Nem értem – motyogta Bea. – Nálunk, az Árok utcában nem volt vihar.

– Itt sem volt – mondta Dénes, és mielőtt elindult volna befelé, odaszólt Attilának: – Hívd Gazsi bácsit! Mondd, hogy itt jártak.

Mert két napja éjszaka egy ismeretlen banda Zeréndváron több kocsit állati módon összekarcolt, és Garai Nándor Mercedesét ellopta.

Amikor Borda Gáspár rendőr főtörzsőrmester mobilja eljátszotta a „Szeretnék szántani, hat ökröt hajtani” kezdő ütemeit, a főtörzs éppen szolgálati asztalára bukva szundikált. A szegény zeréndvári zsaru ugyanis éjfélig nézte a Bontsd ki a bébit! című, sűrű ketchuptól cuppogó thriller-horror rémálmot szakmai továbbképzés céljából, és aztán emiatt kettőig nem tudott elaludni, mert folyton zombik kukucskáltak be az ablakán. Most azonban valami szépet álmodhatott (rántott borda, marhapörkölt, szekszárdi vörös, Katika doktornő), mert éppen a banda rongálásáról szóló feljelentésre csorgott a nyála a „hat ökör”-ig. A szeméből persze úgy kipattant a délelőtti álom, mint pisztolyból a töltény, mikor At-tila két mondatban összefoglalta a kerti látványt.

– Emmanyu? – kérdezte a főtörzs.

– Nem tudom. Itt nincs. Nem ordít, úgyhogy baj van.

– Indulunk! – mondta a főtörzs. – Ne nyúljatok semmihez.

– Vihar ilyet nem csinál – magyarázta közben Gézuka Beának, és a tökökre mutatott. – Ezeket valaki szétrugdalta.

Gézukának igaza volt. A tökök világos bőre itt-ott megőrizte egy-egy edzőcipő talpának rajzolatát.

Domi a legázolt rózsákon heverő labdához sietett, és felkapta.

– Itt van! Semmi baja!

Attila az öccsére nézett. Ha a néma gesztusoknak, kézmozdulatoknak, tekinteteknek van valami jelentésük – márpedig van –, akkor Attila pillantását csak igen mocskos szavakkal fordíthatnánk magyarra. Úgyhogy inkább nem fordítjuk.

Dénes megállt a ház nyitott ajtaja előtt.

– Emma néni! – szólt be a konyhába, mert az ajtó oda nyílt. – Holló Dénes vagyok. Tetszik tudni… A Dénes!

Csend volt. A csapat némán állt a Dénes mögött.

Beán látszott, hogy csak most kezdi elképzelni, mi történhetett. Elsápadt, a gyomra összeszorult a félelemtől, és belekapaszkodott Gézuka karjába.

– Hol van Emmanyu? – kérdezte. – Mi történt vele?

Domi nagyot nyelt. Látszott a szemén, hogy akad néhány használható ötlete, mi történhetett a mamával. Elrabolták, megölték, feldarabolták, elásták, eladták a máját a szervkereskedőknek, illetve jeges tekintetű maffiózók kaparintották a markukba, hogy hastáncra kényszerítsék sötét afrikai lebujokban. Dominak még számos hasonló tizennyolc éven felüli mozi villant át az agyán esti filmélményeiből, de hatalmas erőfeszítéssel befogta a száját.

– Nincs itt – mondta Dénes, és belépett a konyhába.

A többiek is beóvakodtak. A konyha valóban üres volt. Pontosabban nem volt üres, mert padló, asztal, szék, tűzhely tele volt törött tányérokkal, poharakkal, edényekkel, de élőlény csak egy volt: Cumi, a barna foltos macska, aki az egyetlen szilánkmentes helyen, a szekrény tetején lapult, és dühösen fújt a gyerekekre.

– Ne nyúljunk semmihez! – mondta Gézuka, és a gyengébb felfogásúak kedvéért hozzátette: – Ujjlenyomat.

– Így van! – mondta Domi, és felemelt a földről egy porcelán cukortartót. Aztán gyorsan elengedte, mert eszébe jutott, hogy rajta maradhat a mancsa rajza. Kiderült, hogy egy porcelán cukortartó gyárilag úgy van elkészítve, hogy számtalan darabra törjön, ha elejtik. Érdekes.

– Emmama! – szólt kissé hangosabban Attila. – Csak mi vagyunk…

Halk neszezés hallatszott a kamra felől. Olyan volt, mint amikor egy egér elhúz a lyuk felé, és közben pusztító átkokat szór a macskákra angolul.

Cumi leugrott a szekrény tetejéről, és a kamra-ajtóhoz szaladt. Ott aztán dühösen nyávogni kezdett. Nem lehetett tudni, hogy ő is meghallotta, mit mondott az egér, vagy más oka van a kamralátogatásnak. (Elég szégyenletes, hogy tízezer éve élünk együtt ezekkel a kedves, önző dögökkel, de még mindig nem tanultuk meg a nyelvüket. Ők bezzeg már egy tucat szavunkat ismerik. Például: „Cic-cicukám, itt a tejecske, gyer’ide, megsimogatlak, te kis édes! Karmolsz? Sicc, te piszok! Dögölj meg!”)

Dénes kinyitotta a kamraajtót, a macska pedig besurrant. A fiú utánalépett, de rögtön meg is torpant, és megrázkódott, mint akit megcsókolt a kétszázhúsz volt.

Emmanyu a földön feküdt, és nyögött. Keze, lába összekötve bugyival, hálóinggel, száján egy kendő szorosra húzva, csak a szeme csillogott a könnyek árjától.

Mikor Attila meg Dénes megoldották a kötelékeit, levették a kendőt a szájáról, majd kivitték a konyhába, és a néni szétnézett, semmi mást nem tudott mondani, csak azt, hogy: „Jaj istenem, jaj, jaj!”

– Kik voltak? – kérdezte Dénes.

– Jaj istenem, jaj, jaj!

– Mi történt? – kérdezte Bea.

– Jaj! Jaj!

– Fáj valamije, Emma néni? – pislogott rá Gézuka.

– Jaj istenem, jaj, jaj!

– Mindjárt itt lesznek a zsaruk Gazsi bácsival – mondta Attila, mire Emma néni felkászálódott a hokedliről, kivette a seprűt a sarokból, és elkezdte összeseperni a cserepeket.

– Jaj istenem, jaj, jaj!

– Ne tessék, Emma néni! – mondta Attila. – Nem szabad hozzányúlni semmihez. A nyomok… a nyomozás miatt…

Itt Attila abba is hagyta, mert látta, hogy Emma néni kezéből Isten szárnyas angyala sem tudná kivenni a seprűt. A mama arra volt beprogramozva, hogy ha idegenek jönnek hozzá, akkor tisztasággal kell őket fogadni. Bill Gates a tíz ujját megnyalta volna, ha ilyen örök életű és generációról generációra örökíthető programot tud fabrikáltatni. Ezt a programot ugyanis sem törölni, sem módosítani nem lehet, és a vírusirtó is felesleges, mert csak az influenzavírus árthat neki, vagy az sem. Úgyhogy Bea hozta a lapátot, Gézuka a szemetest, Attila meg Dénes pedig a nagyobb edényeket szedték össze, amelyekről csak a máz pattant le, de nem törtek el.

Domi azt mondta, hogy nem akar útban lenni, és kiosont. Egy pillanat múlva azonban már jött is vissza, mutató- és hüvelykujja között egy cigarettacsikkel.

– Emma néni dohányzik? – kérdezte a sipákoló öregasszonyt, aki erre a hülye kérdésre abbahagyta a jajgatást, és csuklani kezdett.

– Észnél vagy? – nézett az öccsére Attila. – Még a lánya, Vilma néni se füstöl, csak árulja a dohányt.

– Akkor ezt valaki más szívta el, és a csikket ide dobta – állapította meg Domi hihetetlen éleslátással. – Megvan az első bűnjel.

Holló Dénes bólintott. Az a ritka és különleges helyzet állt elő, hogy Mátyás Domokosnak igaza volt.

2. KI A FELELŐS?

Zeréndvár forrong • Kíszen állunk, itt a ZELÓ • Ki szív Koopershaw-t? • Medál a nyakban

Este hat órára kisebb tömeg gyűlt a polgármesteri hivatal rothasztottsajt-zöld színű épülete elé. Még vörösen lángolt a júliusi nap és a zeréndvári polgárok arca az izgalomtól, mert senki sem tudta, kik dúlták fel Emmanyu házát, és két napja kik karcolták össze a kocsikat, meg lopták el a volt polgármester, Garai Nándor merdzsóját.

A mama eljajgatta ugyan Borda Gáspár főtörzsnek, mi történt, de a rendőrség azzal nem sokra ment. A betörők arcát ugyanis farsangi maszkok takarták. Malac-, kutya- és macskaálarcban dúlták fel a kertet, törték össze a konyha berendezését, kötözték össze a mamát, és rabolták el mit sem érő kis ékszereit.

– A medájjom! A medájjom! – jajdult fel a néni, amikor észrevette, hogy a fadobozkája üres, és a mamájától örökölt, ruhára tűzhető sárkányos bross, valamint egy vékony lánc meg a jegygyűrűje eltűnt. – Jabjók! Jabjók!

A polgármesteri hivatal előtt úgy forrongott a percről percre növekvő tömeg, mint a bugyborékoló tejbegríz.

Ott volt Kucsera Zoltán, a fiatal állomásfőnök, Tobrák bácsi, az asztalos, dr. Pankotay, a sörtehajú ügyvéd, Hollóné, Dénes mamája, meg Attila és Domi papája, Mátyás László is. De nem maradt ki a gyülekezetből Koprai bácsi, a parkőr, és Zuboly, a kisállat-kereskedő sem, hogy csak a fontosabb személyiségeket említsük. Még Szivornyák Vilma néni is ott idegelt Borda Gáspár főtörzs árnyékában, miután úgy-ahogy rendbe tették Dénesékkel a mama házát, elgereblyézték lepusztult kertjét. Ott volt a polgármesteri hivatal vaskerítése előtt Liba meg Kapa, a két városi mindenes is (sintér, köztisztaságis, szippantós, éjjeliőr), hiszen ők mindenütt ott voltak, ahol valamiféle botrány készült kitörni. És persze nem hiányozhattak főszereplőink: Dénes, Attila, Domi, Bea, Gézuka és Pat. Egyszóval a polgármesteri birodalom előtt zajongott, vitázott, képzelődött és találgatott az egész város.

– Én csak aztat kérdem: kija felelős? – süvítette Garai Miki, és feszes pólója alatt rángatóztak az izmok. – Kija felelős azér’, hogy féljünk éccaka? Tolvajok, rablók fenyegetnek az álmainkban. Hol van ilyenkor Sipeki tanár úr polgármester? Alszik-e? És hol van a rendőrség? De ha ők nem véd’nek meg minketet, akkó’ nekünk kell megvéd’ni magunk! Na, mostan a ZELÓ, úgymint Zeréndvári Légió, szívesen feláldja a drága időjét. Ha köll, egyenruhában, tőrrel, láncos bottal, bézbólütővel felfegyverezve hajlandók vagyunk éccaka és nappal is járőrizni, hogy megvédjük városunk. „Kíszen állunk, itt a ZELÓ, rendet csinál végre! De jó!”

– Úgy van! Úgy van! – kiáltotta egy csapat zeréndvári.

– Na, nehogy már a ZELÓ-ra bízzuk a város nyugalmát! – mordult Borda rendőr, és a nadrágszíjába kapaszkodott, hogy nagyobb tekintélye legyen. – Majd adok én nektek láncos botot meg bézbólütőt a feneketekre! Nem civilek dolga a bűnüldözés. Mit értetek ti hozzá? Ti csak focizzatok! De azt se tudtok! Még a megyei második osztályból is kiestetek, pancserek.

– Úgy van! – kiáltotta egy másik csapat zeréndvári.

– Lássuk a nagy hozzáértéseket! – rikácsolta Miki dühösen, mert a focibukovári a megyeiben igaz volt. – Már kétszer ránk gyött a banda, de Borda főtörzsnek meg Sipi bának fingja sincs, kik lehetnek. A ZELÓ bezzeg két nap alatt lekapcsolná őket, és szétverné a rohadék pofájukat! Kemény kéz kell ide, nem moslék! Ahogy apám modogatja mindég: „Magyar ököl, vasököl! Oda sújt, ahova köll!”

– Úgy van! Úgy van! – kiabálta a Garai-csapat, és aztán rikoltoztak összevissza. – „Kíszen állunk, itt a ZELÓ, rendet csinál végre, te ló!” Le a polgármesterrel! Hozzuk vissza Garai Nándort! Ne várjuk meg, amíg ránk gyújtsák a várost a banditák! Szavazzunk Garaira! Majd ő rendet csinál. Meg a ZELÓ! Átkutassuk az egész megyét! Nem menekülnek a piszkok! Szavazzunk Garaira! Aki magyar, egyet akar!

– Nanana! – emelte fel negyvenévnyi szegeléstől, fűrészeléstől és gyalulástól göcsörtös ujjait Tobrák bácsi. – Odébb van még az a választás. Majd akkor szavazzatok! Ami meg a banditákat illeti, meglehet, hogy sokkal közelebb kellene őket keresni, mint a szomszéd falu!

– Igen? Igen? – nyomult az asztaloshoz Garai Miki. – Ha tudni tetszik, kik voltak, mutogasson rájuk! Itt szaggassuk széjjel űket, de rögvest!

– Nana, Miki fiam, nana! – emelte a hepciáskodó fiatalember elé hatalmas tenyerét Borda főtörzs. – Ne olyan hevesen, mert kiborul a levesem!

Az emberek kicsit nevetgéltek. Bármilyen ócska is egy poén, mindig jól jön, ha felforr a hangulat. Vagy ahogy Katika doktornő szokta mondogatni egészségvédőileg: a humor a legjobb gyógyszer, és ingyen van.

– Ne vádaskodjunk, és ne is fenyegetőzzünk – folytatta a főtörzs. – Inkább azt tippelje meg valaki, ha tudja, hogy ki szívhatta ezt a cigit.

És felmutatta a csikket.

– Azt én találtam! – kiabálta Domi. – Én láttam meg!

– Tört vóna el a kezed! – sziszegte halkan Kapa, ám nem figyelt rá senki.

Mindenki a csikkhez furakodott, hogy megszemlélje a bűnjelet. Szivornyák Vilma néni könyöke volt a legkeményebb, és igaza volt. Végül is ő az egyetlen engedélyes trafiktulajdonos Zeréndváron. Ő tudhatja, hogy mi volt a cigaretta neve, amíg el nem szívták.

– Ez egy kék Koopershaw – mondta a füstölnivalók tudós asszonya, miközben ajka feletti kis szőke bajuszkája megremegett az izgalomtól. – Doboza kilencszázhúsz, és tőlem csak ketten szokták vásárolni.

A tömeg elcsendesedett. Mindenki Vilmuskát nézte. Most kiderül, hogy kinek borul be. A filmekben is vészjósló csend szokott lenni ilyenkor, és a tévé elől senki sem megy ki ropiért, vagy a slozira.

– Én vagyok az egyik, aki Koopershaw-t szív – mondta Kucsera Zoltán, az állomásfőnök.

– És Kapa vagy Liba a másik – mondta Vilma néni.

– Na igen – kezdte vigyorogva Kapa –, mi Libával ezt szíjjuk. Ketten egyet. Nagyon szupi egy cigi. Olyan izés szaga van neki…

– Illata – javította ki Kapát Bea. – Szaga a kakának van.

– Én nem is szívom – lihegte Liba, és a pillantása ide-oda villant, mint a rókának, ha hajtják. – Csak egy slukkot. Mer’ ez mindig elszíjja előlem.

Kapa rikkantott volna valamit erre, de Garai Miki leintette:

– Csak nem egy böcsületes magyar embert akar gyanúsíttatgatni, Vilmuska nénje? Csak nem egy zeréndvárit? A gazemberek nem innen valók. Én kimondom, amit gondolok: ezek mind romák. Azok csinálnak úgy, hogy mindent összevissza törnek agyba-főbe. Ilyet magyar ember nem tesz! Vagy úgy teccik gondolnyi?

– Nana, kis Garai! – bukkant fel hirtelen a hivatal kapujában Sipeki tanár úr. – Nem akarsz rögtön felkoncolni egy-két cigány családot? Aki szelet vet, vihart arat. Ne vádaskodj, mert könnyen kerülhetsz a vádlottak padjára.

Garai Miki arca elsötétült, mikor az igazi ellenség megjelent.

– Na, végre hogy! Örülünk, hogy a pógármester úr is lefáradott az eccerű emberek közé. Itt az idő, hogy egy kissé foglalkozzon a mi problémáinkkal is meg!

– Úgy van! Úgy van! – hangzott a tömegből.

– Mással sem foglalkozom – mondta Sipeki tanár úr, a polgármester. – Most beszéltem a megyei…

De nem tudta folytatni, mert a zajongás belefojtotta a szót.

– Minden azért van, mert a tanár úr gyönge, mint a harmat! Nem polgármesternek való! Menjen vissza, oszt tanítsa a honfoglalást. Múzeumot akar, meg szemetesládákat az utcára. Minek az? Tudja, mi kell ide? Egy kemény ököl! „Magyar ököl, vasököl! Oda sújt, ahova köll!” „ZELÓ, ZELÓ, reszkess, te ló!”

– Na de emberek! – kiáltotta Borda főtörzs. – Viselkedjünk!

A tömeget lecsillapítani azonban nehezebb, mint Dominak elmagyarázni, hogy mi a pi. Úgy értjük: a π.

– Nem töritanár kell a városnak! – hallatszott az egykori bukott diák, Kapa sípoló hangja. – Mátyás király meghalt!

A ZELÓ csapata meg a szurkológárdája rikoltozni kezdett:

– Visz-sza Garait! Dobd ki Sipekit! Visz-sza Garait! Dobd ki Sipekit!

Erre már a Tobrák–Zuboly–Kucsera–Szivornyák–Domi–Attila–Dénes–Bea–Gézuka gárda is felemelte a hangját, és kis módosítással a régi nótájukat fújta:

– Éljen Sipeki! Hajrá, Kinizsi! Tűnjön el Garai! Küldje el valaki!

Az általános zajongást Szivornyák Vilma néni sikoltása szakította félbe:

– A medál!

Igen, a sárkányos medálról volt szó. Pontosabban a ruhára tűzhető brossról, Emmanyu örökségéről, ami eltűnt. S most újra előbukkant. A kis Kucsera Andi sárga blúzocskáját díszítette. Testvére, Ildikó nyakán pedig egy vékony lánc csillogott.

A két kislány a mamájuk kezét fogva közeledett az elnémuló tömeghez.

– A medál! – ismételte halkabban Vilmuska, és rémülten pislogott.

Csak nem a kedves, okos, fiatal, jóképű állomásfőnök a banditák vezére?

Kucsera Zoltán is elsápadt, amikor a lánykáin észrevette a bizsukat.

– Erika – bámult a feleségére. – Honnan vannak ezek?

– Nem tudom – mondta az asszony zavartan a rájuk meredő szemek kereszttüzében. – Andi azt mondta, találták a kertben.

– Tajájtuk – mondta Andika. – Isztenke ledobta nekünk, és ott tajájtuk az ubojka közt.

– A Koopershaw – motyogta Vilma néni.

– Az lehetetlen! – mondta Attila.

– Csak nem képzelik?! – lihegte Kucsera Zoltán.

– Ki gondolta volna? – csillant fel Garai Miki szeme.

– Itt valami tévedés van – kezdte Sipeki polgármester, de Borda főtörzs egy intéssel megállította.

– Kucsera Zoltán! Letartóztatom rongálás, lopás, testi sértés meg rablás gyanújával!

És elvezette a dadogva mentegetőző állomásfőnököt.

– Huhú! – vigyorgott Kapa.

– Huhú! – vigyorgott Liba.

– Ki gondolta volna? – mondták egyszerre.

Kucseráné szemét elöntötték a könnyek.

– Nem ő csinálta! – zokogott fel. – Esküszöm, hogy egész éjjel otthon volt… velem!

– Nyiiiii! – nyerített Garai Miki. – Aztán mit csinátak? Tudják bizonygatni?

A pimasz kérdéseket Kapa és Liba kaján röfögéssel kísérték.

– Persze hogy nem Kucsera Zoli volt! – kiáltott mérgesen Sipeki. – És ez nagyon gyorsan ki fog derülni, remélem.

– Meg az is kiderül – dörmögte Tobrák bácsi –, hogy kik randalíroznak Zeréndváron.

És úgy nézett Kapára meg Libára, mint a százas szegek fejére szokott, ha azokat a gerendába kell beverni egyetlen ütéssel.

3. JÖJJÖN KINIZSI!

Domi a kocsmában • Szó sem lehet róla • Pali bá megidézése • Ti tán idegyöttetek?

– Menj be, és hívd ki te, ha olyan nagy a szád! – mondta Attila az öccsének a kocsma előtt.

Ott álldogáltak a lépcső mellett az alkonyi nap utolsó fénysugaraiban mind az öten, plusz Pat. Azon vitatkoztak, hogy ki menjen be Sipekiért. Mert Sipi tanár úr – polgármesterré választása óta először – az „Itt ivott bort Kinizsi Pál!” elnevezésű italboltban fejezte be a napját. (Azt talán le sem kell írni, hogy a bolt jogosan viselte a fenti címet, miután valóban ott ivott bort a feltámasztott Kinizsi Pál. Hiszi, aki tudja, mert olvasta A mi Kinizsink című remekművet.)

No de miért akarták Attiláék Sipi tanár urat kivonszolni az italboltból, ahonnan csak az anyák szokták gyermekeikkel hazahívatni pityókás férjüket?

Egyszerű. Domi szerint, ha Zeréndvár nem akarja, hogy Garai Nándor megint befészkelje magát a polgármesteri székbe, újra fel kell támasztani a fekete sereg vezérét. Mert Sipeki tanár úr nagyon okos, de lelkileg gyönge. Egy békát sem bírna agyonütni, nemhogy Garai Mikit – vélte Domi.

Kinizsi ismételt feltámasztásának ötlete majdnem egyórányi vita után született, amit Dénes, Attila, Bea, Domi, Gézuka a parki játszótér padján gunnyasztva folytattak le.

A vita leggyakoribb kifejezései a következők voltak (zárójelben az említések száma): Sipi (20), Garai (19), hülye! (18), hülye vagy te! (17), ez barom! (16), na menj a fenébe! (15), menj te! (14), és így tovább, egészen Kinizsiig, aki egyetlen említést kapott. Az az egy azonban elég volt, hogy megint történelmet írjanak Zeréndváron.

Az említés így történt:

GÉZUKA: Meglátjátok, Sipit kirúgják, és visszajön Garai.

BEA: És megint összeszedik az állatokat?

DOMI: Téged csak ez érdekel?

BEA: Képzeld!

(Bea szipog. Kis csend.)

GÉZUKA: Nem tehetünk semmit…

DÉNES: De. Talán. Éjszaka megölhetnénk Garait. Az új tőrömmel.

BEA: Te hülye vagy?

GÉZUKA: Az a baj, hogy csak a felnőttek szavazhatnak.

ATTILA: Ők meg félnek. Félnek a bandától. Meg Mikitől. Tuti, hogy Garaira szavaznak majd ősszel.

GÉZUKA: Gondolod?

ATTILA: Ja. A saját faterunkra sem számíthatunk.

DOMI: Rá nem. De ott van Kinizsi!

ATTILA: Mi van vele?

DOMI: Mi volna? Támasszuk fel!

BEA: Megint?!

ATTILA: Ez meg van húzatva!

DOMI: Miért ne? Egyszer már sikerült. És akkor segített.

DÉNES: Ez igaz.

ATTILA: Na de hogy képzelitek? Folyton előrángatjuk, ha gáz van?

GÉZUKA: Miért ne? Magyar. Kötelessége segíteni.

DÉNES: Így van. Hajrá, magyarok!

ATTILA: Ez egy akkora hülyeség, apám… De akkora!

DÉNES: Oké! Szavazzunk!

És szavaztak. A csapat négy-egy arányban leszavazta Attilát, aki nem akarta még egyszer feltámasztani a kenyérmezei hőst.

Úgyhogy a banda elhúzott a kocsmába. Pontosabban a kocsma elé.

Ott mondta Attila az öccsének, hogy:

– Menj be, és hívd ki te, ha olyan nagy a szád!

Domi megrántotta a vállát, és bement. (Nem sok dolog van a világon, amitől ő fél. Még egy oroszlán ketrecébe is nagy lendülettel és mosolyogva lépett volna be, ha a ketrec üres.)

Bent, a pult mögött az alacsony, kopasz kocsmáros álldogált, és a bevételét számolgatta.

A sarokasztalnál Zuboly bácsi, Tobrák asztalos és Sipeki tanár úr üldögéltek a sörük mögött. Zavaros pillantásukon látszott, hogy nem az előttük álldogáló korsó volt az első kiürítendő feladat aznap este.

Domi hangos „jó estét”-tel köszönt, és a három méla zeréndvári polgár asztalához sétált.

– Mi van, öcsi? – pillantott rá Tobrák. – Bejöttél egy pofa sörre?

– Köszönöm, nem vagyok szomjas – mondta Domi. – Béla bával akarunk beszélni.

Ő volt az egyetlen az iskolában, aki Béla bának szólította a tanár urat.

Sipeki polgármester felemelte a mutatóujját.

– Tizennyolc éven felüli… aluliak ide nem jöhetnek be!

– Persze, bolgármes… polgármester úr! – hebegett Tobrák. – De már bejöttek.

– I-igen, Árpikám – mondta Zuboly bácsi. – De nem jöhettek volna!

– Volna, volna – motyogta Sipi tanár úr. – Ha a nagyimnak kukija van, a nagyapám lett volna. Nem jöhetett, de bejött. – És mindhárman Domira bámultak, mint akik nem értik, hogy miképpen történhet meg az, ami nem történhet meg, mert törvényileg tilos.

– Menj ki, gyerekem, menj ki! – bújt elő a pult mögül az italbolt tulajdonosa, aki megtalálta a megoldás kulcsát, és hessentő mozdulatokat tett a kezével, mint aki tyúkokat hajkurászik. – Menj ki, ha jót akarsz!