A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sung-Yoon Lee: The Sister

First published in the UK 2023 by Macmillan

Fordította: Garamvölgyi Andrea

Copyright © Sung-Yoon Lee 2023

Hungarian translation © Garamvölgyi Andrea, 2023

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2023

1. kép: © Bloomberg / Getty Images; 2. kép: © Matthias Hangst /

Getty Images; 3. kép: © Universal History Archive / Getty Images;

4. kép: © REUTERS / Alamy; 5. kép: © Pool / Getty Images;

6. kép © Koreai Központi Hírügynökség;

7. kép © Sopa Images / Getty Images.

Borítófotó © Bloomberg via Getty Images Author photograph

© Alonso Nichols/Tufts University Design: Ami Smithson,

Pan Macmillan Art Department

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

A könyvet tervezte: Schwarczenberger Helga

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-566-598-3

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Mentoromnak, John Curtis Perry professzornak

TARTALOM

FŐSZEREPLŐK

1. fejezet  A hercegnő látogatása

2. fejezet  A Pektu-vérvonal

3. fejezet  A félsziget bekebelezése:  Phenjan végső küldetése

4. fejezet  Családban marad

5. fejezet  A nárcisztikus pszichopata apa

6. fejezet  Államtitkok

7. fejezet  Tanulóévek: 2007–2009

8. fejezet  Temetés és újjászületés

9. fejezet  A hitvány hasbeszélő

10. fejezet  A phenjani olimpia

11. fejezet  Látogatás a Kék Házban

12. fejezet  Tévedések vígjátéka – koreai változat

13. fejezet  Ki tromfolt le kit?

14. fejezet  A Pektu hercegnő felemelkedése

15. fejezet  A kiéheztetés mint fegyver:  bevett gyakorlat a családban

16. fejezet Torzlelkű testvér

17. fejezet  Ördögi nőszemély

Köszönetnyilvánítás

Név- és tárgymutató

FŐSZEREPLŐK

Észak-Korea

A Pektu-vérvonal

Kim Ir Szen: Észak-Korea és a Pektu-vérvonal alapítója. Kim Jodzsong nagyapja. Elhunyt 1994-ben.

Kim Dzsongil: Kim Ir Szen fia, Legfelső Vezető 1994-től 2011-ben bekövetkezett haláláig. Kim Dzsongun és Kim Jodzsong apja.

Kim Dzsongun: Kim Dzsongil fia, Legfelső Vezető 2011 óta. Kim Jodzsong bátyja.

Kim Jodzsong: Kim Dzsongil lánya, Kim Dzsongun húga.

Kim Dzsongcshol: Kim Dzsongil fia, Dzsongun és Jodzsong bátyja.

Kim Dzsuun vagy Dzsue: Kim Dzsongun lánya. Született 2010 körül.

Egyéb Kim családtagok

Hong Ilcshon: Kim Dzsongil első felesége. 1966-ban házasodtak össze, de Kim Hjegjong születése után nem sokkal elhidegültek egymástól.

Csang Szongthek: Kim Gjonghi férje, sokáig Kim Dzsongil jobbkeze. Kivégezték 2013-ban vagy 2014-ben.

Kim Csunszong: Kim Dzsongil és Kim Jongszuk fiatalabbik lánya. Dzsongun és Jodzsong féltestvére.

Kim Hjegjong: Kim Dzsongil elsőszülött gyermeke. Anyja Hong Ilcshon.

Kim Dzsongnam: Kim Dzsongil legidősebb fia, Szong Hjerim szülötte. Egykor úgy vélték, hogy apja kijelölt örököse. 2017-ben meggyilkolták, féltestvére, Dzsongun parancsára.

Kim Gjonghi: Kim Dzsongil húga.

Kim Szolszong: Kim Dzsongil és Kim Jongszuk idősebbik lánya. Dzsongun és Jodzsong féltestvére.

Kim Jongszuk: Kim Dzsongil második felesége. Szolszong és Csunszong anyja.

Ko Jonghi: Kim Dzsongil hivatalos élettársa. Jongcsul, Dzsongun és Jodzsong anyja.

Ri Szoldzsu: Kim Dzsongun felesége.

Szong Hjerim: Kim Dzsongil szeretője és Kim Dzsongnam anyja.

Magas rangú észak-koreai tisztviselők

Cshö Hü

Cshö Szonhi

Cshö Thebok

Hjon Szongvol

Dzso Jongvon

Kim Csangszon

Kim Hjokcsol

Kim Dzsonggak

Kim Kinam

Kim Szonghje

Kim Janggon

Kim Jongcsun

Kim Jongnam

Pak Dzsongcson

Ri Mjong Dzse

Ri Szongvon

Ri Jongho

U Tongcsuk

Dél-Korea

Elnökök

Kim Dedzsung (1998–2003)

No Muhjon (2003–2008)

I Mjongbak (2008–2013)

Pak Kunhje (2013–2017)

Mun Dzsein (2017–2022)

Jun Szogjol (2022– jelenlegi)

Más dél-koreai tisztviselők

Cso Mjung Gjon: egyesítési miniszter 2017-től 2019-ig

Csung Szjekjun: miniszterelnök Mun Dzsein elnöksége idején

1. FEJEZET

A hercegnő látogatása

A ködös februári égbolton egy repülőgép ereszkedett a dél-koreai incshoni nemzetközi repülőtér felé. 23 utasa közül, amelyből öt tisztviselő, három riporter, a többi pedig mind testőr volt, egyetlen személy számított igazán.

2018. február 9-én az egykori szovjet Iljusin–62-es gép, az észak-koreai vezető saját repülőgépe, amely (Észak-Korea nemzeti madara, a héja után) a Chammae–2 nevet viseli, koreai idő szerint délután 13 óra 46 perckor földet ért. Ez volt az első alkalom, hogy a „Pektu-vérvonal” egyik tagja – ahogy Észak-Korea dinasztiaalapítójának, Kim Ir Szennek a közvetlen leszármazottjai nevezik magukat – dél-koreai földre lépett azóta, hogy maga Észak-Korea alapítója 1950 júliusában, egy hónappal azután, hogy lerohanta Dél-Koreát, ide érkezett. De a gépen nem a jelenlegi észak-koreai vezető, Kim Dzsongun ült, és ez egy teljesen másfajta észak-koreai „invázió” volt – amit a dél-koreaiak többsége üdvözölt.

A földet érés után még kilenc percig gurult a gép, mire elérte a kaput. A televíziónézők, akik alig várták, hogy a képernyőn keresztül végre megpillanthassák ezt a nagyon fontos személyt, még további harmincöt percig csak a parkoló gép körvonalait bámulhatták, és semmi mást: a gép farkán nagy, vörös csillag, Észak-Korea nemzeti jelképe díszelgett; a gép törzsén a „Koreai Népi Demokratikus Köztársaság” volt olvasható koreaiul.

Amikor az utasfolyosó elkezdett kinyúlni a gép felé, az egyik nagy dél-koreai csatorna híradósa, aki élőben közvetítette az eseményeket, csalódottan szisszent fel. A nézők végül egyáltalán nem láthatták, ahogy a nagyon fontos személy elegánsan kiszáll a repülőgépből.

Tévécsatornától függően, már több mint negyven perce tartott a közvetítés, amikor megérkezett a legelső kép a látogatóról. Kim Jongnam, az észak-koreai misszió névleges vezetője kilépett a repülőtér épületéből, és beszállt az ott várakozó két fekete szedán közül az elsőbe. Nyomában, egy magas, észak-koreai férfi testőr és egy dél-koreai női testőr árnyékában, karcsú, fiatal nő tette meg a második autóhoz vezető néhány lépést. Tekintete mozdulatlan volt, testtartása egyenes, mint aki cseppet sem feszeng attól, hogy egy ilyen történelmi pillanat központi alakja lehet.

Olyan gyorsan történt, siránkoztak a tévékommentátorok – és még ezt a futó pillantást is félig kitakarta egy építmény. De ez a néhány másodperc is elég volt arra, hogy valami egyértelműen kiderüljön. A látogató köztudottan tartózkodott az erős sminktől, jegyezte meg az egyik szakértő, itt mégis úgy tűnt, hogy erősebb sminket visel, mint valaha. Mit jelenthet ez? Biztos, hogy ő volt az? Mégis nagyon izgalmas ez, morfondírozott a szakértő, mert a szemfestékének vastagsága valami pozitívat kell jelentsen – azt, hogy ő, aki elkötelezte magát a két Korea kibékítése mellett, a lehető legkomolyabban vette a küldetését.

Néhány perccel később, ahogy a konvoj elindult, újabb észak-koreai testőr jelent meg a fiatal nő autójának túloldalán, és a két férfi kocogni kezdett a jármű mellett, majd beugrott az utánuk érkező fekete terepjáróba. Útjuk a KTX (Korea Train eXpress) reptéri komplexumon belül fekvő állomásra vezetett, ahonnan a delegáció Dél-Korea legmodernebb, nagysebességű vonatával utazott tovább keletnek, Kangnung városába. A vonatúton kétségkívül első kézből tapasztalták meg, hogy számos fájdalmas ponton feszül éles kontraszt a két Korea között.

A televíziócsatornák újra és újra lejátszották azt a néhány értékes, röpke másodpercet: az autóhoz vezető utat. Néhány tudósítónak sikerült beazonosítania az egyes észak-koreai tisztviselőket, akik a nő után hagyták el a repülőteret. „Várjunk csak! – kiáltott fel hirtelen az egyik híradós. – Van egy korábbi felvételünk róla, a VIP-teremből!”

Az újonnan előkerült képsorok, amelyeket szintén újra és újra lejátszottak, nem okoztak csalódást. Végre a nézők is jól megnézhették maguknak a még sosem látott vendéget, ahogyan a „művészbejárón” át megérkezett a reptéri terminál VIP-fogadóterébe, ahol már nagyon várták. Kim Jongnam lépett be elsőként, dél-koreai vendéglátója, Cso Mjung Gjon egyesítési miniszter kíséretében. Pár lépés után Kim megtorpant, és hátranézett, mintha kissé aggódna amiatt, hogy nála sokkal fontosabb kollégája előtt halad. Erre mindenki Kim pillantásának irányába fordult, és ekkor, arcán halvány mosollyal, belépett a nap ünnepelt asszonya. Csattogtak a fényképezőgépek. A vendég továbbra is hibátlanul egyenes tartással állt, tekintetét legfeljebb két-három pontra szegezte, hogy még véletlenül se keltse azt a benyomást, hogy izgatott vagy ideges lenne.

A vendég nem más volt, mint Kim Jodzsong, Észak-Korea legfőbb vezetőjének, Kim Dzsongunnak a húga. Aki bátyja, a teljhatalmú uralkodó mellett nem csupán egy királyi testvér, akinek nincs valódi hatalma, mint Dzsongun bátyjának, Dzsongcsholnak. Legalább 2014 óta ő vezette nemzetének nagy hatalmú propaganda és agitációs osztályát. Jodzsong ambiciózus volt. Kim Dzsongil, Észak-Korea második generációs vezetőjének legkisebb gyermekeként már egészen kicsi kora óta bőkezűen kényeztették. Szülei „édes hercegnőmnek” vagy „Jodzsong hercegnőnek” szólították. Apja igen korán felismerte lánya képességeit és jó politikai érzékét, amivel hamarosan a világ is megismerkedhet.

Míg az észak-koreai delegáció főbb tagjait elvezették a repülőtől, a televíziós csatornák kommentátorai szót ejtettek a pillanat történelmi jelentőségéről, és tájékoztatták a nézőket, milyen várható menetrend szerint alakul Kim Jodzsong látogatása az elkövetkező 56 órában, bár még sok minden nem lett véglegesítve. Egy dolog azonban biztos volt. A legfontosabb esemény Kim asszony másnapi látogatása Mun Dzsein dél-koreai elnöknél a Kék Ház néven ismert elnöki hivatalban és rezidencián, és az azt követő közös ebéd. Lehet, hogy személyre szóló levelet hozott a bátyjától? Lehet, hogy Kim Dzsongun javasolja, hogy a két vezető egyszer személyesen is találkozzon? Újabb Korea-közi csúcstalálkozó várható!? Több mint egy évtized után!? Az milyen izgalmas lenne a Koreai-félsziget reménybeli békéjére nézve! (Másnap Kim asszony valóban kézbesített egy ilyen levelet.)

Azt is megerősítették, hogy aznap este az észak-koreai küldöttség részt vesz a téli olimpiai játékok megnyitó ünnepségén, az ország keleti partján fekvő Phjongcshangban, amely nagysebességű vonattal is mintegy két és fél órányira van Incshontól. Nem kerülte el a küldöttség figyelmét az a történelmi irónia, hogy Kim Jodzsong épp oda érkezett, Incshonba, a félsziget nyugati partvidékére, ahol 1950-ben egy kulcsfontosságú katonai művelet megfordította a koreai háború kimenetelét – Phenjan kárára.

Aznap este az észak-koreaiak először találkoznak Mun elnökkel, még ha csak egy fotózás erejéig is. Kim Jongnam, a küldöttség kilencvenéves névleges vezetője részt vesz a megnyitó előtti ünnepélyes fogadáson és vacsorán, és elvegyül kicsit a világ többi vezetője között; Kim Jodzsong csak később, magán a megnyitó ünnepségen jelenik meg, ahol a lelátón a királyi páholyban, feltehetően Mun elnök közelében kap helyet.

A dél-koreai házigazdának számos magas rangú személlyel kellett foglalkoznia: Mike Pence amerikai alelnökkel; Frank-Walter Steinmeier német kancellárral, akit Európán kívül kevesen ismertek, Abe Sinzó japán miniszterelnökkel, akit sok dél-koreai megvetett; Thomas Bach-kal, a Nemzetközi Olimpiai Bizottság elnökével, aki örült az észak-koreaiak jelenlétének; és még sok mindenki mással, aminek talán kisebb volt a tétje. Az ünnepségen a két Korea sportolói egy közös, kék zászló, a félsziget zászlaja alatt vonultak be – ez a szimbolikus gesztus szintén történelmi jelentőségű, Korea-közi kézfogásra indította Kim Jodzsongot és Mun elnököt. Mi lett volna, ha Kim asszony Kim Jongnam mellett, Mun elnöktől néhány széknyire ült volna? Mi lett volna, ha valahol az amerikai alelnök közelében ültetik le? Mi lett volna, ha el kell mennie Pence mellett, vagy ha az alelnöknek kell elmennie Kim asszony mellett, ahogy elfoglalják a helyüket. Vajon akkor ők ketten kezet fogtak volna? Az lett volna ám a különleges pillanat!

A reptér VIP-termében a dél-koreai házigazdák azt javasolták Kim Jongnamnak, hogy a középső helyet foglalja el, Cso miniszterrel, a fogadó testület vezetőjével szemben, az asztal túloldalán. De a közel százéves, tapasztalt politikus okosabb volt ennél, és intett a harmincéves hercegnőnek, hogy üljön ő a főhelyre. Kim asszony széles, nagylelkű mosollyal jelezte az idős férfinek, baljával a középső székre mutatva, hogy átadja a megtiszteltetést. A férfi kissé szabódott; mire a nő kitárta a tenyerét, és tekintetével viszonozta a megnyugtató mosolyt. „Milyen szívélyes!” – ismételgették unásig a dél-koreai szakértők, akik túlságosan izgatottak voltak ahhoz, hogy észrevegyék: Kim Jodzsong kinyújtott ujjaival nem a tiszteletét fejezte ki, hanem főnökként utasította a beosztottját, hogy üljön le. Ha a gesztusa valóban a kornak kijáró tisztelet jele lett volna, akkor Kim Jodzsong mindkét kezét együtt, ujjait lazán összefonva mozdította volna.

Akinek gyerekkora óta táplálják önteltségét, felsőbbrendűségét és magabiztosságát, abban nincs helye a szerénységnek, kivéve, ha az alkalom megkívánja. E pillanatban sokkal inkább a higgadt arrogancia áradt Kim asszonyból, mintsem a tisztelet. Viszont három hónappal később, amikor elkísérte bátyját Kínába, Hszi Csin-ping kínai elnök előtt készségesen és mélyen meghajolt, akárcsak 2019 júniusában, Hszi phenjani látogatása során: a kínai államfőnek tiszteletet kellett tanúsítani. De a dél-koreaiak alsóbbrendűnek számítottak. Korea igazi vezetői a Pektu-vérvonal képviselői voltak, míg Dél csupán csak az Egyesült Államok bábja. Elvégre a dinasztia arról a legendás hegyről kapta a nevét, amely otthont adott azoknak a katonai táboroknak, ahonnan kiindulva, 1945-ben Kim Ir Szen végre legyőzte a japán gyarmatosítókat, majd megalapította Észak-Koreát – legalábbis a hivatalos észak-koreai narratíva szerint. És Kim Jongnam, bármilyen megbecsült tisztviselő volt is, csakis alárendeltje lehetett Kim Ir Szen unokájának.

De e pillanatban ezt sok-sok dél-koreai, hiába tanult erről az iskolában, hirtelen elfelejtette. „Nem csak csinos, de udvarias is!” – harsogták a tudósítók, és valahogy fel sem merült bennük ebben a ritka, izgalmas pillanatban, hogy Kim asszony „egyszerű, szerény imázsa” a rendkívül kiváltságos életmód és a tanult királyi illem eredménye. Bátyjához hasonlóan ő is tudta, hogyan kell a nyilvánosság előtt épp megfelelő mértékben tekintélyt parancsoló módon viselkedni.

Kim asszony helyet foglalt, balján Kim Jongnammal. Jongnamtól balra a mocskos szájú Ri Szongvon ült, az egykori ezredes, akit a szülőföld békés újraegyesítéséért felelős bizottságának vezetőjévé léptettek elő (ez a legfontosabb észak-koreai hivatal, amely a Déllel folytatott tárgyalásokat intézi), és akiből 2020 januárjában külügyminiszter lesz. Kim asszonytól jobbra az a Cshö Hü kapott helyet, aki egykor az ő beosztottja volt a propaganda és agitációs osztályon, jelenleg pedig az állami testnevelési és sportvezetési bizottságot képviselte annak elnökeként. Akárcsak magát Kim asszonyt, 2017 januárja óta Cshöt is szankcionálta az Egyesült Államok pénzügyminisztériuma, válaszul arra, hogy az észak-koreai rezsim „súlyos emberi jogi visszaéléseket követ el és cenzúrát működtet”. Efféle témák, azonban, sem a különleges látogatás előtt, sem alatt, sem utána nem kerültek szóba.

A találkozó kínos látványt keltett, mivel az észak-koreaiak nem vették le a télikabátjukat. A dél-koreai tisztviselők felajánlották, hogy elhelyezik a kabátjaikat, de az északi vendégek – akik a saját személyzetükre is rábízhatták volna a felöltőket – udvariasan hárították az ajánlatot, és nem azért, mert fáztak a repülőtéren, hanem hogy ezzel is jelezzék: már indulnának, és csak jó szándékú gesztusként vállalták a fotózkodást. Kim Csangszon, Kim Dzsongun főtitkára az államügyek bizottságának titkárságán, aki alkalmanként az észak-koreai delegáció vezetőjeként vett részt a Dél-Koreával folytatott tárgyalásokon, és akinek ezen az utazáson a hercegnő kiszolgálása volt az elsődleges feladata, az ajtó mellett maradt. A királyi család megbízható – és ennél fogva nagy hatalmú – komornyikja évtizedek óta szolgálta a dinasztiát.

Cso miniszter csevegést kezdeményezett, megjegyezve, hogy hirtelen mennyivel melegebbre fordult az időjárás. „Nagyon fontos északi vendégeink elhozták a meleget Dél-Koreába” – mondta mosolyogva. Ami azt illeti, a megszokott koreai téli viszonyokhoz képest valóban kellemes, 7 °C-os hőmérséklet uralkodott. Kim Jodzsong csendben ült, egyenes háttal, lenyűgözően kifejezéstelen arccal. Vele szemben dél-koreai vendéglátói kitartóan vigyorogtak tovább.

Kim asszony fekete kabátot viselt széles szőrmegallérral és szőrmeszegéllyel az ujjak végén, amelyet egyetlen nagy, kerek gomb tett hangsúlyossá csupasz dekoltázsa alatt. Semmi nyaklánc, semmi fülbevaló; a füle ki sem volt lyukasztva; bal vállán fekete táska. Így közelről már láthatóvá vált némi barackszínű szemhéjfesték és egy hajszálnyi szemceruzavonal. Világos barackszínű leggingse és fekete szőrmecsizmája már korábban, messzebbről is látszott. Az pedig csak később derült ki, hogy csuklóján csak egy ezüstórát viselt, karkötőt nem. Milyen sokatmondó ez az ő letisztult stílusa, hízelegtek a riporterek. A The Washington Post szerint a nézők „csodálták [Kim Jodzsong] leheletnyi sminkjét és az ékszerek teljes hiányát. Megjegyzéseket tettek egyszínű, fekete ruházatára és szolid táskájára. És feltűnt nekik a virág alakú hajcsat, amely keresetlen stílusban fogta hátra a haját.”

A dél-koreai csatornákon azt a közeli felvételt is többször lejátszották, amikor Kim Jodzsong az incshoni repülőtér mozgólépcsőjén utazott. A delegáció tagjai közül Kim Jongnam érkezett le elsőként, arcán azzal a rendíthetetlen, halovány mosollyal, őt követte két testőr. Kim Jodzsongot három észak-koreai és egy dél-koreai testőr vette körül, miközben lefelé ereszkedett a lépcsőn. Állát felszegte, akár egy modell a kifutón, tudatosan, meredten nézett a semmibe. Mögötte jött Kim Szonghje, a kevés női vezető tisztségviselők egyike, aki a szülőföld békés újraegyesítéséért felelős bizottságot képviselte, és aki már számos, Dél-Koreával folytatott tárgyalási fordulón részt vett, és aki szintén tagja lesz annak a delegációnak, amely meglátogatja Donald Trump elnököt a Fehér Házban, 2018. június 1-jén – mindössze 11 nappal az előtt, hogy sor kerül Trump és Kim Dzsongun első csúcstalálkozójára Szingapúrban. Kim Csangszon következett, majd a többi névleg magas rangú tisztviselő, Cshö Hü és Ri Szongvon.

Az érkezők sorrendje nemcsak azt mutatta meg, hogy Kim Jodzsong milyen pozíciót tölt be az észak-koreai küldöttségben, hanem bepillantást engedett az észak-koreai politikai kultúrába is, amelynek sajátossága, hogy a hivatalos rangok és címek gyakran elfedik a valódi hierarchiát és hatalmi dinamikát, amelyben a kabinettagok és a négycsillagos tábornokok élete gyakran egy sokkal alacsonyabb rangú személy szeszélyein múlik, mert ő a hatalom valódi birtokosa. Kim Jodzsong, persze, sajátos pozícióban volt: ha a Koreai Munkáspárt legalább 250 fős központi bizottságában a ranglétra alján helyezkedne el, még akkor is bármikor elrendelhetné bármelyikük kivégzését, ha épp kedve tartaná – egyét kivéve: a bátyjáét. Hasonlóképpen, Kim Csangszon és a hercegnő személyi titkára, Kim Szonghje is nagyobb befolyással bírt, mint a küldöttség magasabb rangú tisztviselői, például Cshö és Ri.

* * *

Az elkövetkező két napban a titokzatos fiatal phenjani hercegnő azzal bűvölte el Dél-Koreát, hogy mást sem csinált, csak sétált, ült, étkezett, időnként beszélgetett, elvétve mosolygott is egyet, többekkel kezet rázott, és látványosan tudomást sem vett Mike Pence-ről, miközben a felette lévő sorban ült az olimpiai lelátón, és igen gyakran lekezelően bánt azokkal a dél-koreaiakkal, akikkel találkozott – Mun Dzsein elnököt is beleértve. Egyetlen hivatalos nyilatkozatot sem tett, egyetlen interjút sem adott.

Mégis róla beszélt az egész ország, és látogatásának híre messze túl a félszigeten is nagy érdeklődést keltett. A sajtó a látogatás első pillanatától kezdve kimerítően foglalkozott Kim Jodzsonggal, egészen addig, amíg február 11-én, késő este el nem hagyta az országot a bátyja repülőgépén. Ahogyan arra a sajtó folyamatosan emlékeztette a közvéleményt, ez volt a legelső alkalom, hogy az észak-koreai királyi család egyik tagja meghívásra érkezett látogatóba Dél-Koreába. A világ, beleértve Mun elnököt és tisztviselőit is, csak bámulták őt. Fetisizmussal határos rajongás követte őt, bárhová ment, amit tovább táplált Kim Jodzsong nőiessége és a déliek reményei, hogy tanácskozhatnak a bátyjával. Már pusztán attól, hogy megjelent Dél-Koreában, nemzetközi sztár lett. Megfigyelői Tokiótól Washingtonig mind véleményezték egyszerű ízlését, királyi magatartását, szerénységét, tekintélyt parancsoló viselkedését, magabiztosságát, higgadtságát és Mona Lisa-szerű somolygását.

Ő maga semmiféle nyílt üzenetet nem adott át sem a dél-koreai népnek, sem a világnak. De elhozta testvére személyre szóló levelét, amelyben meghívja Mun elnököt Phenjanba, és ettől Jodzsong jelenléte még több gyötrő kérdést vetett fel. Felmerült, hogy a Kim testvérek talán geopolitikai régiójuk legkönnyebb célpontját – a Kék Ház mindenkori lakóját, Dél-Korea megválasztott vezetőjét – akarják felhasználni arra, hogy eljussanak egy kicsit nehezebb célponthoz, Donald Trump elnökhöz, de végső soron szükségtelennek tűnt ilyen agyonbonyolított elméleteket gyártani. A Pektu hercegnő itt volt, Dél-Koreában! Hús-vér valójában, minden lépését fürkésző tekintetek követték, és persze bátyja királyi testőrei – ez márpedig csakis egyet jelenthet: a két Korea korszakalkotó esemény küszöbén áll. A látogatás legalábbis a kiegyezést és békekötést vetítette előre – sőt talán egy esetleges újraegyesítést.

A szenzációhajhász megközelítés felülírta a rideg valóságot. A dél-koreaiak többsége nem szívesen hozott volna még akár kisebb pénzügyi áldozatot sem azért, hogy fedezzék az újraegyesítés hosszú távú, negatív gazdasági következményeit. Ráadásul a Kim Jodzsong és bátyja által megálmodott, végső újraegyesítés számukra csakis a saját feltételeik szerint volt elképzelhető: az országot a Kim-dinasztia uralná, ami viszont összeegyeztethetetlen a dél-koreaiak elképzeléseivel, akik megszokták, hogy biztosítottak számukra az alapvető szabadságjogok, és viszonylagos jólétben élhetnek. De egyenesen otrombaságnak tűnt még a gondolat is, hogy bárki ilyen józan érveket sorakoztasson fel az eufória pillanataiban.

Az, hogy Kim Jongnam, aki igazi politikai veteránnak számított azzal, hogy hat évtizedet töltött magas kormányzati pozícióban, és húsz éve elnökölt Észak-Korea báb-parlamentjében, a Legfelső Népi Gyűlésben, csak néhány szakember számára volt érdekes. A legtöbb dél-koreai néző tudta, hogy Észak-Korea első testvére az, aki a valódi hatalmat gyakorolja. Úgy gondolkodtak, hogy ha Kim Dzsongun a saját húgát küldi hozzájuk, az csak azt jelentheti, hogy a nő békét hozott.

A közvélemény azt is ösztönösen tudta, hogy Észak-Koreában a Legfelső Vezető szavának sokkal nagyobb ereje van, mint bármely írott törvénynek vagy kormányzati rangnak. Kim Dzsongun maga az állam, és a szava maga a megszeghetetlen törvény. Az azonban a közvélemény nagy részéhez el sem jutott, hogy a húga sokkal több volt, mint csupán egy csinos arc a pártgyűléseken és a helyszíni idegenvezetéseken. A bátyja volt a nemzet arca, de a húg volt a fő cenzor, a végrehajtó. Az olimpiára sem turistaként vagy hírnökként látogatott el. Konkrét céllal érkezett.

Ebben a könyvben azt követhetjük nyomon, hogyan jutott hatalomra Kim Jodzsong a dél-koreai látogatása óta. 2018 óta ugyanis jelentősen megnőtt a kormányban betöltött szerepének súlya, de, hogy így lesz, azt sokan már 2009-ben megjósolták. Látni fogjuk, mennyire szerves része lett az államvezetésnek azzal, hogy az apjától, Kim Dzsongiltől tanultak hasznosításával kiterjesztette dinasztiájának hatalmát. A könyv megírásának időpontjában a testvére, Kim Dzsongun után ő a második a hatalmi hierarchiában, és meglehet, hogy az ő kezében van a Pektu-vérvonal sorsa.

2. FEJEZET

A Pektu-vérvonal

A Koreai Népi Demokratikus Köztársaság (KNDK) 1948-as megalakulása óta soha, egy pillanatra sem volt sem demokrácia, sem köztársaság. Csak a demokrácia köntösébe bújtatott, totalitárius királyság, ahol a hatalom öröklés útján szerezhető meg, és ahol az alkotmány állítólag védelmezi az alapvető emberi jogokat, a kíméletlen kormány pedig, az 1950-es évek közepe óta, a legkisebb ellenvéleményt is száműzetéssel vagy halállal bünteti. Ha a hatalom apáról fiúra száll, az a kommunizmusban eretnekségnek számít, de a névleg kommunista KNDK-ban ez már kétszer is megtörtént: először Kim Ir Szen 1994-ben bekövetkezett halála után, majd Kim Dzsongil 2011-ben bekövetkezett halála után újfent. Ezt az örökletesen szerzett uralmat a Pektu-vérvonal állítólagos nagysága legitimálja.

A Pektu-vérvonal első tagja természetesen a KNDK alapítója, maga Kim Ir Szen volt. Ez a kisstílű, japánellenes gerillaharcos az 1930-as évek elején vette be magát, állítólag, a Pektu-hegy lábánál felállított táborokba, onnan indított támadásokat Korea japán gyarmatosító urai ellen, ám hősies tetteit alaposan felfújták propagandistái, akik egyenesen a valaha élt legnagyobb hazafinak és háborús hősnek kiáltották ki. Ez a fiktív narratíva hosszú ideig biztosította az ideológiai jogalapot az ő és leszármazottjai uralkodásához. Akárcsak a középkori uralkodók isteni joga, az ő hatalmuk is isten kegyelméből származik. Észak-Koreában, ahol nincs vallásszabadság, és tiltott mindennemű istenség, maga Kim Ir Szen az isten. Míg élt, tévedhetetlen volt. Halála után öröksége szentség lett, amely megkérdőjelezhetetlen, és közvetlen leszármazottjain kívül senki másban fel nem ismerhető.

A Pektu-hegy létező hely, egy úgynevezett rétegvulkán, lenyűgöző szépségű krátertóval, amely koreaiul Csondzsi, kínaiul a Tiancsi, avagy „a mennyek tava” nevet kapta – ugyanis az észak-koreai Rjanggang tartomány és a kínai Csilin tartomány határán fekszik. A Pektu-hegy az észak-koreai neve annak, amit Dél-Koreában Pajtousannak (Fehér fej-hegynek), Kínában Csangpajsannak (Örök fehér-hegynek) neveznek – lévén a csúcsait az év nagy részében, jól láthatóan, hó fedi. A jelenlegi koreai–kínai határ, amely most több mint 1300 km hosszú, a múltban sokáig nem volt hivatalosan meghúzva. 1909 szeptemberében, amikor Korea Japán protektorátusa volt, és mint ilyet, megfosztották szuverenitásától, Japán és Kína aláírta a Gando (kínaiul Jiandao)-egyezményt, amelynek értelmében a mennyek tavát és az azt körülölelő csúcsokat Kínához csatolták.

Az 1960-as évek elején, amikor Kínát éhínségbe taszította korábbi, nagyszabású gazdasági és társadalmi mozgalma, az úgynevezett Nagy Ugrás, miközben komoly összecsapásokba keveredett a Szovjetunióval és Indiával, Észak-Korea megragadta a lehetőséget, hogy kialkudjon egy új határmegállapodást. 1962 október 12-én a két kommunista szomszéd közös megegyezéssel újrahúzta a határt, Észak-Korea javára. A két fél nagyjából egyenlő arányban osztotta ketté a hegyet, de Észak-Koreának kicsit több (55,5%, míg Kínának 45,5%) jutott a csúcson található kalderából, és így a tóból. Kína emellett még mintegy 500 négyzetkilométernyi területet is átengedett. Észak-Korea ezzel jelentős diplomáciai győzelmet aratott, és tovább duzzasztotta a Pektu-hegy mítoszát.

A koreai teremtésmítosz szerint Tangun, a koreai nép állítólagos ősatyja, i. e. 2333-ban e hegy tetején született. És az észak-koreai mitológia szerint 1942 februárjában, itt, a krátertó közelében, a hegy lábánál álló fakunyhóban született Kim Dzsongil is, második generációs uralkodó – abban az időszakban, amikor apja vezetésével az ország hősies küzdelmet vívott Japán ellen. 1988-ban Kim Dzsongil a Jangszu csúcsot átnevezte Dzsongil csúcsra, és e nevet bele is vésette, vörös színnel. Télen a hófödte hegy és a jég borította kaldera titokzatos és fenséges látványt nyújt, de szinte egész évben csípős hideg szél kavarog odafenn – amely „szúr, mint a kés”, ahogy az észak-koreaiak mondják –, örök emléket emelve a Kim Ir Szen parancsnoksága alatt álló, rettenthetetlen szabadságharcosoknak. A február az egyik leghidegebb hónap, amikor a Pektu-hegyen, a csúcs közelében gyakran jóval –29 °C alá is süllyed a hőmérséklet, és néha akár a –50 °C-ot is elérheti. Nem valószínű, hogy Kim Dzsongil anyja ennyire barátságtalan helyet választott volna arra, hogy világra hozza első gyermekét.

És persze nem is. Kim Dzsongil nem a hegyen, hanem egy szovjet katonai bázison született, az orosz Távol-Keleten, és nem 1942-ben, hanem 1941. február 16-án, és még csak nem is Kim Dzsongilként, hanem Jurij Irszenovics Kim néven. Kim Ir Szen ekkorra már csatlakozott a 25. szovjet hadtesthez.

A Pektu-hegyet mindkét Korea nemzeti himnuszában említik. Ez a koreai történelem legünnepeltebb hegye és legfontosabb földrajzi szimbóluma. A koreaiak a határ mindkét oldalán úgy tekintenek rá, mint a koreai nemzet, a sajátos koreai etnikai identitás szülőhelyére, annak autonóm történelmével és kultúrájával, amely megkülönbözteti őket gigantikus és időnként fenyegető szomszédjuktól, Kínától.

Éppen ezért az észak-koreai vezetők tudatosan használják ki a hegy képzeletbeli mitikus tulajdonságait. Észak-Korea címerében a hegy képe közvetlenül az ötágú vörös csillag alatt jelenik meg. A Pektu-hegyet gyakran emlegetik a „forradalom szent hegye” néven. Kim „történelmi ellenállása”, amelyhez a forradalom szent hegye volt a bázisa, bármennyire túlzó is, a despotikus dinasztia legitimitásának egyetlen jelentős forrása. Tehát, Kim Ir Szen volt a valaha élt legnagyobb hazafi és háborús hős. Csupán idő kérdése, és a dinasztia minden utódja átesik a szimbolikus „keresztségen”, és a Pektu-hegy gyermeke lesz.

A jelenlegi uralkodóról, Kim Dzsongunról először 2014-ben láthattunk fotót – ezen egy fehér lovon ül, amelynek egy ezüst csillag van a fejdíszén. A képen a kis Dzsongun, aki legfeljebb tízéves lehet, az apja mellett lovagol. A fénykép 1994 körül készülhetett, nem sokkal azután, hogy Kim Dzsongil, apja halálát követően átvette a hatalmat, és ő lett a Legfelső Vezető.

2012 novemberében, Kim Dzsongun uralkodásának első évében történt, hogy az akkor 25 éves Kim Jodzsongról is készült egy felvétel, amin apai nagynénje, Kim Gjonghi társaságában, egy fehér lovon lovagol. A nagynénje lovának fejdíszén ötágú ezüst csillag volt látható, akárcsak unokahúgának lován: ez a Kim-dinasztia, valamint az általa irányított nemzet jelképe is. Mindkét nő a Pektu-vérvonalból származik: az egyik Kim Ir Szen lánya, a koreai nemzet „Napja”, a másik az unokája. Míg Kim Gjonghi régóta ismert személyiség volt, mivel több mint két évtizede, hogy ő vezette a párt könnyűipari minisztériumát, Kim Jodzsongot ekkor még senki sem ismerte. De, hogy a hivatalban lévő Legfelső Vezető húga megjelent az állami médiában, amint derűsen lovagol a nagynénjével, az egyértelműen azt sugallta, hogy Kim Jodzsong a dinasztiában betöltött hivatalos szerepköre bővülni fog. És egyben jelezte, hogy a két nőnek köze van egymáshoz: mindkettő hercegnő, mindkettő egy Legfelső Vezető húga volt. Ugyanakkor szemmel látható volt, milyen markáns különbség van a két nő között – olyanok, akár a naplemente és a napfelkelte. Egyszer a „Nap” minden egyes sugara eléri majd pályája csúcsát: a nagynéni egy letűnt korszak mementója. A fiatal unokahúg Napja még emelkedőben van, és nem tudni, milyen magasságokig ér fel.

2019 októberében újabb jelét adták annak, hogy a húg fontos személy lett: fénykép készült arról, ahogyan Kim Dzsongun és Kim Jodzsong együtt lovagoltak fel a Pektu-hegyre. Akkoriban gyakorlatilag elsikkadt ennek az eseménynek a jelentősége, de, ahogyan azt majd a 14. fejezetben kifejtem, ez egyértelműen jelezte, hogy már kész volt a terv Kim Jodzsong hivatalos kormányzati szerepének normalizálására és megerősítésére. A világjárvány csak felgyorsította ezt a folyamatot.

Kim Jodzsong ünnepélyes koszorúzáson vesz részt Vietnámban, a hanoi Ho Si Minh Mauzóleumban, 2019. március 2-án, szombaton.

A világjárvány, az éhínséggel vagy a külföldi támadással ellentétben, egyformán sújt szegényt és gazdagot. És akár még a Pektu-hegy palástjának sérthetetlen viselőjével is képes végezni. A koreai háború 1953-as lezárása óta az észak-koreai uralkodócsalád soha nem szembesült semmilyen komolyabb egzisztenciális kihívással: nem történt sem népfelkelés, sem említésre méltó, szervezett tiltakozás. A számtalan szópárbaj és a diplomáciai patthelyzet dacára, sem az Egyesült Államok, sem Dél-Korea nem támadott soha az országra – legfeljebb önvédelemből vágtak vissza, amikor az északiak fegyveres támadásokat indítottak ellenük. 1965 és 1971 között több mint kétezer jelentős incidens történt a katonai demarkációs vonaltól délre eső területeken, például a demilitarizált övezetben és a Koreai Köztársaságban (ez Dél-Korea hivatalos neve), amelyek összesen 395 halálos áldozatot követeltek az ENSZ-parancsnokság oldalán. 1954 és 1992 között pedig az északiak körülbelül 3700 fegyveres ügynököt juttattak át Délre, és ezeknek a 20%-a 1967–1968 folyamán szivárgott át, miközben az USA minden figyelmét és kapacitását lekötötte a megnyerhetetlen vietnámi háború.

De olyan csendes, láthatatlan és halálos ellenséggel, mint a Covid, az észak-koreai vezető még soha nem került szembe, márpedig az ő egészségi állapota sem épp optimális. Apjához és nagyapjához hasonlóan Kim Dzsongun is szívbeteg, cukorbeteg, kórosan elhízott, és ezek csak az ismert betegségei. Hacsak nem szenved téveszmékben is, akkor azt kell hinnie, hogy nemzete, valamint felesége és kisgyermekei biztonsága érdekében alapvető fontosságú, hogy legyen egy olyan utódlási terve, amely a legmegbízhatóbb segítőjét, a húgát ülteti a hatalomba, ha ő maga cselekvőképtelenné válna.

Jodzsong neme még a Koreai Népi Demokratikus Köztársaság szigorúan patriarchális, férfiak által uralt társadalmában sem akadálya az uralkodásnak – első és legfontosabb ugyanis a származása. Édesanyja Ko Jonghi volt, Kim Dzsongil legkedvesebb hitvese, aki három gyermeket szült neki. A legidősebb, Dzsongcshol esélyesebbnek tűnhet erre a szerepre, pusztán mert férfi, de már rég eldőlt, hogy nem ő lesz a „trónörökös”, és édesapjuk 2011 decemberében bekövetkezett halála óta egyszer sem jelent meg a nyilvánosság előtt Kim Dzsongunnal. Jodzsong féltestvére, Dzsongnam, Kim Dzsongil négy különböző nőtől született hét gyermeke közül a legidősebb fiú, 2017 februárjában aljas összeesküvésnek esett áldozatul – vegyi támadás érte a Kuala Lumpur-i nemzetközi repülőtéren, fényes nappal. Három nővére (szintén féltestvérek) közül egyik sem töltött be jelentősebb kormányzati pozíciót, és nyilvános elismerésben sem részesültek.

Magának Kim Dzsongunnak állítólag három kisgyermeke van, egy fiú és két lány. Először 2022 novemberében mutatta meg a nyilvánosságnak egyik gyermekét: 10 év körüli lányát, méghozzá egy cseppet sem családbarát eseményen: akkor, amikor kilőttek egy nagy erejű, interkontinentális ballisztikus rakétát, amely az Egyesült Államok bármely pontját képes lenne eltalálni. A kislány, akit állítólag Dzsuénak hívnak, arcvonásaiban feltűnően hasonlít mind az anyjára, Ri Szoldzsura, mind pedig az apjára.{1} Az észak-koreai állami média több fotót is közzétett a Kim családról – apáról, anyáról, a kislányról és Jodzsong nagynéniről –, amint örömmel tapsolnak a rakéta röptének. Nyolc nappal később Észak-Korea újabb fotókat közölt a kislányról, akit ezúttal anyja stílusában sminkeltek ki és öltöztették fel, ahogy apukájával együtt egy újabb eseményen, az állami média szavaival élve, „a világ legerősebb stratégiai fegyverének” próbalövésén fotózkodik.

Az alapján, hogy Kim Dzsongun bemutatta kislányát a nyilvánosságnak, néhány észak-koreai megfigyelő azt jósolta, hogy már ki is választotta őt utódjának. Valójában meglehet, hogy Kim csak azért vitte magával a gyereket ezekre a látványosságokra, hogy kárörvendjen egyet Washington és Szöul demokratikusan választott vezetőin, akiket lekorlátoz, hogy csak véges számú ciklusra választhatók újra. A kislánya annak szimbóluma, hogy az ő hatalma viszont élethosszig tart, és a maga idejében majd átszáll egyik gyermekére. Ráadásul Kim biztos úgy gondolta, hogy ha együtt látják apa és lánya kettősét egy olyan nagy erejű, nukleáris robbanófejekkel felszerelt rakétával, amely képes lenne eltalálni az USA-t, azzal talán elültetheti ellenfelei tudatalattijában a rezignált beletörődést: „Nyilvánvalóan fontos neki a lánya. Képtelen lett volna atomháborút kirobbantani. Idővel talán felelős őrzője lesz a nukleáris fegyvereinek.”

2023 februárjában, egy banketten Kim Dzsongun már egyenesen a főhelyre ültette lányát, az anyja és önmaga közé, miközben a teljes díszegyenruhában, fényesen csillogó kitüntetéseikkel felvonuló tábornokok csupán háttérként szolgáltak a családi fotózáshoz. Néhány pillanattal korábban Kim a lánya kezét fogva vonult be a vörös szőnyegen, miközben a felesége fél lépéssel lemaradva, mögötte haladt. A jelen lévő vendégek mind lelkesen éljeneztek és tapsoltak, ahogy azt a rituálé megkívánta. Egyet kivéve, aki kezét szorosan maga mellett tartotta, és mosolyogva nézte őket: Kim Jodzsong. Ő volt az egyetlen a díszvacsorán, akinek nem kellett teljes elragadtatással tapsolnia. Pár nappal később, egy éjszakai katonai díszszemlén Kim Dzsongun maga mellé ültette lányát az emelvényen. A kislány egyszer csak apukája vigyorgó arcára helyezte apró, fekete kesztyűs kezét, tovább erősítve a szeretetteljes apa-lánya képet.

Ha Kim Dzsongun el is döntötte már, hogy a lánya a legalkalmasabb utódnak, időbe telik, míg eléri a felnőttkort, és ő is tehet – mint Jodzsong nagynénje – hivatalos nyilatkozatokat a saját nevében, vagy vezethet delegációt Szöulba vagy bármely más országba. Ezért aztán Kim Ir Szen hét, egyenesági unokája közül – egyelőre – a legfiatalabb, Jodzsong a trón egyedüli örököse. A 2030-as évek közepéig, legalábbis. Hogy egy hirtelen hatalomváltás esetén Észak-Korea első női Legfelső Vezetője mit választ: megelégszik-e a régensi szereppel, amíg az unokaöccse vagy unokahúga eléri a felnőttkort, vagy úgy dönt, hogy élethosszig uralkodik (élete végéig, bebiztosítva ezzel a saját életét), az egy olyan kérdés, amelyre nincs egyértelmű válasz. De 2013 dühöngő, csípős hideg tele adott neki egy kis gondolkodási időt, ami kijózanítóan hathatott rá. Kim Dzsongun nagybátyja, Csang Szongthek, az új Legfelső Vezető, az ifjú Dzsongun régenseként szolgált már két éve, de azon a télen a szolgálati ideje és ezzel együtt az élete is véget ért. Hirtelen azzal vádolták, hogy áruló ellenforradalmár, és bűnösnek találták abban is, hogy „kedvetlenül tapsolt” unokaöccse hivatalos eseményein. Ezért minden címétől és pozíciójától megfosztották, és kivégezték – és ezzel egy időben, vagy nem sokkal ezután sikerült minden cikkből és fotóról digitálisan kitörölni őt.

E közeli rokon kegyetlen meggyilkolásának emléke, meglehet, visszatartja Kim asszonyt mindennemű meggondolatlanságtól.

* * *

Kim Jodzsong legalább sokkal felkészültebb arra, hogy átvegye a stafétát, mint Kim Dzsongun volt 2011. december 17-én, amikor három héttel a 28. születésnapja előtt, apjuk szívmegállás okozta, hirtelen halála után ott találta magát a „trónon”. 2020-ig Jodzsong napi munkája az volt, hogy nemzetének „fő cenzoraként” a propaganda- és agitációs osztályt, más néven a Koreai Munkáspárt Központi Bizottságának tájékoztatási és sajtóosztályát vezesse. Maga az „osztály” megnevezés semmit nem árul el hatalmának mértékéről és hatóköréről: ez több mint egy hivatal; az osztály küldetése gondoskodni arról, hogy az észak-koreai nép kellőképp magáévá tegye az állami ideológiát, és amennyire csak lehetséges, továbbra se tudjon semmit a külvilágról. 1967-től 1972-ig Jodzsong apja vezette ezt az osztályt, amikor a hatalomra készült.

2020-ban Kim Jodzsong befolyásosabb szerepeket is felvállalt, és ő lett a „Kedves Vezető Helyettese”. Tovább haladva apja nyomdokain, ő lett a szervezési és irányítási osztály tényleges vezetője – ott összpontosul a nemzet politikai hatalma, ott születnek napi döntések kulcsfontosságú személyzeti ügyekben, beleértve a katonai ügyeket is. Ebben a csúcshivatalban a politikai személyek megfigyelése, valamint a büntetések kiróvása és a dicséretek kiosztása mind Jodzsong jogkörébe tartozott. Elméletileg ő dönthette el, kit kell megfigyelni, lefokozni, előléptetni, megbüntetni, megjutalmazni, száműzni vagy akár megkötözni, és a város főterén, nyilvánosan, netán egy stadionban, zárt ajtók mögött kivégezni. Abban, hogy melyik hivatalos személyt vagy a királyi család mely tagját kell legközelebb eltakarítani, visszahelyezni, öngyilkosságba hajszolni, demonstratíve kivégezni vagy meggyilkolni, még mindig a bátyjáé az utolsó szó, de Jodzsong sok éve már a bizalmasa és tanácsosa, és bátyja a külpolitikát is neki delegálta. Mint azt 2020 júniusában kijelentette, megkapta „a Legfelső Vezető, a párt és az állam” felhatalmazását, hogy az „ellenség” – nevezetesen Dél-Korea, Japán, Európa nagy része és kiváltképp az Egyesült Államok – ellen irányuló politikát folytasson. Más szóval, Kim Jodzsong most mint a nemzet „Legfelső Helyettese” tűnik fel – aki bátyja után rögtön második a hierarchiában, mint nagy hatalmú belügyi elöljáró és külügyi döntéshozó.

Jodzsong hatásköre együtt nőtt a hatalmával, az elérésével és mindenekelőtt a láthatóságával. 2021 elején visszatért régi munkahelyére, a propaganda- és agitációs osztályra, és március 30-án, írásbeli nyilatkozatában kirohanást intézett Mun Dzsein dél-koreai elnök ellen, amelyet az osztály „igazgatóhelyetteseként” írt alá. Hogy mi volt Mun bűne? Négy nappal korábban volt mersze, persze csak finoman, nemtetszésének hangot adni az „új típusú, taktikai vezérlésű” ballisztikus rakéta nemrégiben végrehajtott repülési tesztje ellen. Mun, mondta Jodzsong, „Amerika saját nevelésű papagája”, aki „arcátlan, és még az elemi logikának is híján van”.

Visszatérése régi törzshelyére nem előléptetés, és nem is lefokozás, sokkal inkább azt sugallja, hogy a Kim testvérek elégedettek a szervezési és irányítási osztályon végzett munkájával – sikerült megszigorítania a kulcsfontosságú tisztviselők kontrollját, és megbüntetnie a nemkívánatos személyeket –, így most már visszatérhet eredeti feladatához, hogy a külső ellenséggel szemben is megszilárdítsa uralkodóházuk státuszát. Ehhez a nyilatkozat, a súlyos elmarasztalás és a fenyegetés eszközéhez nyúltak – utóbbi, ahogy az történt, például, 2022 elején, sok esetben nukleáris fenyegetés volt. (2023 márciusától Kim Jodzsong közel harminc nyilatkozatot adott ki, tele az ő jellegzetesen csípős megjegyzéseivel.)

2021 második felében Kim Dzsongun még magasabbra tolta húgát a hierarchiában. Szeptemberben kinevezte őt az ország legfelső irányító testületébe, az államügyekért felelős bizottságba, a még Kim Dzsongil által felállított Nemzetvédelmi Bizottság utódjába. Azzal, hogy, többek között Kim Dzsongun mellett, Kim Jodzsong is a 13 fős testület tagja lett, új hivatalos cím is járt, amelynek a külföldi államfőkkel folytatott tárgyalásokon volt szerepe, de, mint fentebb már kiderült, Észak-Koreában a címeknek és rangoknak sok esetben vajmi kevés közük van a tényleges hatalmi dinamikához. Jodzsong már ekkor is az ország második embere volt, és az is marad, még azután is, hogy kilép ebből a bizottságból, és attól függetlenül is, hogy teljes jogú tagjává válik-e Koreai Munkáspárt Központi Bizottsága politikai hivatalának, vagy marad csupán póttag – aminek testvére eredetileg kinevezte még 2017-ben; netán teljesen „megfosztják” a pozíciójától, ahogy azt, a pletykák szerint, Kim Dzsongun 2021 januárjában már meg is tett.

Röviden, tehát, a Pektu-vérvonal isteni hercegnőjeként Kim Jodzsong sorsát nem igazán befolyásolják a politikai kinevezések és elbocsátások, míg a KNDK többi tisztviselőjének ezek miatt állandó rettegésben kell élnie.

Ráadásul mindaz, amit Kim Jodzsong eddig felmutatott, azt sugallja, hogy ha valaha is ő lesz a Legfelső Vezető, akkor talán még a bátyjánál, az apjuknál és a nagyapjuknál is ádázabbnak és kegyetlenebbnek bizonyul majd. Írásos nyilatkozataiban rendszeresen szapulja a dél-koreai elnököt, „arcátlannak”, „szégyentelennek”, „elmeháborodottnak”, „rémült kutyának”, „gyengeelméjűnek” és „bolond” embernek nevezve őt, aki „önként hajtotta fejét az USA-pártiak igájába”. 2020 júniusában Jodzsong azzal fenyegetőzött, hogy csapatokat rendel a korábban már demilitarizált határvidékekre. Bár ezt a fenyegetést Kim Dzsongun még ugyanabban a hónapban „felfüggesztette”, mintha ő lenne az, aki féken tartja húga vad indulatait, a kijelentés továbbra is ott lógott a levegőben, egyfajta pszichológiai fenyegetésként, tovább kondicionálva Dél-Koreát az engedelmességre.

Bátyja 2018-as újévi köszöntőjében arról beszélt, hogy ott van a „nagy piros atomgomb” az íróasztalán. A kilenc atomhatalom vezetői közül egyedül az észak-koreai diktátornak nem köti a kezét a fékek és ellensúlyok semmiféle intézményrendszere. Kim Jodzsong már el is képzelte, ahogy az ő keze nyugszik azon a gombon. 2022 áprilisában az „Első Húg” azzal fenyegetőzött, hogy atomot lő Dél-Koreára, ha a déliek lőnek először. Ha a déli hadsereg „akár csak egy centiméternyire is behatol a területünkre – figyelmeztetett –, akkor nukleáris haderőinknek feltétlen teljesíteniük kell a kötelességüket”. „Ha a helyzet elér egy ilyen fázisba – folytatta, a maga fellengzős modorában –, akkor félelmetes támadás indul a részünkről, és a dél-koreai hadseregre a teljes megsemmisüléssel és pusztulással járó, nyomorúságos végzet vár. Ez nem csak fenyegetés.”

Annak ellenére, hogy a dél-koreai és a nyugati média olvadozott elbűvölő mosolyától és az olimpiai látogatása során tanúsított viselkedésétől, ám attól, hogy nő, még nem lágyabb természetű, és nem hajlik az atommentesítésre. Valójában, finoman szólva is lekezelő hozzáállás azt feltételezni, hogy egy atomhatalom első női társdiktátora – a világ első „atom-úrnője” – talán jobban hajlana arra, hogy megválik a nukleáris fegyverektől – csak mert nő. Fiatal kora – másik tulajdonsága, amely lefegyverzi beszélgetőpartnereit – valójában azt vetíti előre, hogy az elnyomás rémuralma még hosszú ideig fennmarad, ahogy a bátyja esetében is ezt jelentette, aki 27 évesen került hatalomra.