Második, átdolgozott kiadás

Copyright © Sándor Anikó, 2011, 2024

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2011, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítótervező Somogyi Péter

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978-963-475-910-2

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

Az elektronikus verziót készítette

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Átlagos, középkorú, magyar nő vagyok, az effajta lét minden küzdelmével. Pár hónapja azonban becsuktam egy ajtót, mögötte hagyva az addigi életemet, a munkámat, a teljes létbiztonságot. Elegem lett az évtizedek óta feszítő elégedetlenségből, a mindennapok monotonitásából, és világgá mentem. Csakhogy a függetlenség költséges dolog, nekem pedig nem voltak jelentős tartalékaim. Azon töprengtem, hogyan tovább.

Ma ebben az országban nagyon könnyű lecsúszni, bekerülni egy spirálba, ahonnan aztán nincs menekvés. Ezt nem akartam. De a korábbi életemet sem, soha többé! Nem akartam szorongásban, haszontalanságban, hazugságok csapdájában vergődni tovább.

Körülöttem sorban betegedtek meg az emberek a stressztől, a megfelelni akarástól, a rettegéstől, hogy elveszítik a munkahelyüket, és egyre-másra mentünk temetésre is… Úgy éreztem, ha nem lépek, ha nem hallgatok a belső hangomra, amely azt mondja: elég volt, én leszek a következő.

Senki nem akarta elhinni, amikor egy délelőtt felálltam légkondicionált luxusirodám hűs íróasztala mellől, és azt mondtam: ennyi volt, most elmegyek.

Eleinte őrültként kezeltek, később a csodámra jártak, mint a kétfejű borjúnak: ez az a nő, aki kiszállt.

Mindent be akartam pótolni, ami elmaradt.

Kiszámoltam, mennyi időre elég a megtakarított pénzem, majd – mint aki fejest ugrik a folyóba, anélkül hogy kipróbálta volna, tud-e úszni – elrepültem Argentínába, tangót tanulni. Egyszer annak a négy hónapnak a történetét is megírom, mert már önmagában azért megérte változtatni az életemen. De ami utána következett, az felülmúlta a Buenos Aires-i kalandot.

Valamikor régen olvastam egy útról, amelyről azt mesélték, olyan hely, ahol a csodák valóban megtörténnek. A lélek útjának is nevezik, és azt suttogják, sokan találkoznak útközben ismerős lelkekkel.

Állítólag közvetlenül a Tejút alatt húzódik, annak energiái hatnak, felerősítik az intuíciókat és emóciókat, ezzel magyarázzák, hogy különös dolgok történnek arrafelé.

Sok történet kelt szárnyra arról, miféle csodák estek meg zarándokokkal Szent Jakab útján, és egybehangzó vélemény, hogy az az Út mindenkinek megváltoztatta az életét. Akik gyalog megtették a nyolcszáz kilométert, attól kezdve kétféle időszámítás szerint élnek: Camino előtt és Camino után.

Hittem is meg nem is, de inkább hinni szerettem volna, mert miben bízhatok még, ha nincsenek csodák? Akkor velem mi lesz?

Az évszázadok során királyok, főpapok, Dante, Nagy Károly, Assisi Szent Ferenc és persze egyszerű emberek milliói taposták az utat, de nekem még soha nem volt egy hónap szabadságom – minimum ennyi kell Saint-Jean-Pied-de-Port-tól Santiago de Composteláig, ahol a legenda szerint Jakab apostolt, Jézus tanítványát eltemették. Arra gondoltam, most hát eljött az én időm! Ha igaz, amit mondanak, miszerint ott mindenki azt kapja, amire szüksége van, másfél hónap múlva tudni fogom, merre tovább. Akik túlélték a halál pillanatát, azt mondják, pár másodperc alatt lepereg a szemük előtt az életük. De csak ott, az utolsó pillanatban kristályosodik ki a lényeg, amikor általában már késő.

Én negyven napot kaptam a sorstól, hogy végignézzem életem filmjét – még időben. Mint amikor a sötétben váratlanul felkapcsolják a villanyt… Megismerhettem a lényeget, és arra is volt időm, hogy megálljak egy-egy pillanatnál, amelyről nem is sejtettem, mennyire fontos volt.

Zarándoklatra indultam, fájdalmas vezeklés lett belőle. Egy olyan „bűnért”, amit nem is tudtam, hogy elkövettem.

A Cruz de Ferrónál letettem az otthonról hozott követ, és arra kértem az égieket, hogy amikor majd életem tetteit elbírálják, a mérlegnek az a serpenyője süllyedjen mélyebbre, amelyben a jótettek lesznek.

Amit itt leírtam, nem a képzelet szüleménye.

Legyalogoltam a nyolcszáz kilométert, és átéltem minden pillanatát. Remegtem a döbbenettől, amikor kézzelfoghatóvá vált a csoda, és sírtam a zavarodottságtól, amikor nem értettem, mi történik velem. Nem ezoterikus könyv, amit olvasni kezdett, hanem egy – két lábbal a földön járó, kétségekkel teli, de nyitott gondolkodású – ember mély álomból való ébredésének naplója.

Semmit nem tettem hozzá a negyven nap történetéhez, és semmit nem vettem el belőle.

Ha más meséli, amit ott átéltem, azt mondom, túl színes a fantáziája.

AZ ELSŐ ÉJSZAKA

2011. június 4-én indultam útnak Budapestről.

Barcelonáig repülőgéppel utaztam, onnan másnap vonattal tovább, Pamplonába. Pechemre éppen vasárnap érkeztem, és hétvégén nem jártak a távolsági buszok, amelyekkel elmehettem volna a Camino indulóállomásához, a spanyol–francia határ túloldalán fekvő Saint-Jean-Pied-de-Portba.

– Az egyetlen esély, hogy ma innen bárhová eljusson – mondták a helyiek –, ha fog egy taxit. Máskülönben várhat holnap este hatig.

De pont most, amikor már amúgy is csak hálni jár a pénztárcámba a lélek? – dohogtam magamban.

Az út két kezdőpontja közül Saint-Jean-Pied-de-Port a francia oldalon hetven kilométerre, a spanyol Roncesvalles pedig ötvenre volt a Pamplonától, a vasútállomástól.

Akkor jött egy román lány – látják majd, hogy itt mindig akkor jön valaki, amikor kell –, és azt kérdezte:

– Elfelezzük?

Marina tenyeres-talpas fiatal nő volt, minden irányban majd’ kétszer akkora, mint én. Utamnak az a szakasza volt ez, amikor az efféle külsőségek még szemet szúrtak… Egy román városkában teaházat működtetett, ami semmilyen formában nem tudta eltartani magát, hiába tette bele Marina minden megtakarított pénzét.

Ő is hallott az út csodatévő erejéről, és hatalmas hátizsákjával már préselte is befelé magát az autóba, hogy mielőbb elindulhasson a megváltás felé.

Így történt, hogy aznap délután mi ketten taxival gurultunk be a roncesvallesi zarándokszállás elé. Még pont időben, mert tíz perc, és nagy baj lett volna. Ötven kilométert kanyarogtunk a hosszú fuvar örömétől megvadult taxissal a Pireneusokban, mesés tájakon, amelyektől elámultam volna, ha nem arra kell vigyáznom minden pillanatban, hogy össze ne hányjam a kocsit.

Albergue de Peregrinos a helyi kolostor által működtetett zarándokszállás, hatalmas hálótermekkel, száz emeletes ággyal, nekem a 270-es számú jutott.

Vörösbor, háromfogásos zarándokmenü a szomszédos bárban, ami inkább hasonlít a mi éttermeinkre, semmint bárjainkra, aztán gyors zuhany a koedukált fürdőszobában, a fejem fölötti ágyon pedig egy gyanús francia… a fejemet rá, hogy horkolni fog éjszaka.

Nem nyertem. A francia békésen aludt reggelig, nem úgy a román lány, aki férfiakat megszégyenítő hangerővel horkolta szét az első caminós éjszakámat, úgyhogy alig aludtam pár órát.

Életemben először kilencvenkilenc emberrel egy szobában, és az első reggelen azon tépelődtem, vajon hogyan fogok kibírni még harminckilenc ilyen éjszakát.

A KUTYÁS EMBER

Marina velőtrázó horkolásának emlékével és a gyanútlanság mosolyával az arcomon léptem másnap reggel az Útra.

Na és persze a bizakodással, hogy elindultam új, szebb, boldogabb életem felé.

Gyors startfotó a tábla előtt, amely azt jelezte, hogy 749 kilométer van előttem, majd pár perc elcsöndesedés, idő arra, hogy tisztázzam magamban, miért is jöttem ide.

Voltak kérdéseim és vágyaim is persze, de elhatároztam, hogy nem szorítom a lehetőségeimet az elvárásaim korlátai közé. Igyekeztem kitakarítani a fejemből minden prekoncepciót, azt akartam, hogy a tapasztalataim előítéletektől mentesen születhessenek meg. „Az út nem azt adja majd, amit kérsz, hanem amire szükséged van!” – csengett a fülemben az útravaló.

Történjen az, aminek történni kell, én megadom magam. És ha nem történik semmi, hát azt is elfogadom.

Indulás előtt szándékosan nem olvastam már semmit a Caminóról, nem akartam, hogy bármi befolyásoljon. Pusztán egy útikönyvet vettem magamhoz, azért, hogy segítsen kiigazodni a terepviszonyokon és a szálláslehetőségeken.

Vajon hová tartok? Vajon mi vár rám? Megtettem az első lépést az úton. Lábamon egy frissen vásárolt, márkás túracipő, olyan, amit azelőtt soha nem vettem volna fel, nemcsak azért, mert alacsony termetemhez nem túl előnyös a lapos talp, hanem azért sem, mert addigi életemben engem messzebbre lehetett hajítani, mint küldeni. Soha nem túráztam, nem gyalogoltam, a szomszédos közértbe is autóval mentem. Minden, ami fizikai megerőltetést igényelt, olyan távol állt tőlem, mint most a célállomás, Santiago de Compostela.

A sok jótanács ellenére az új cipőmet nem járattam be, mindössze egyszer volt a lábamon, amikor az üzletben felpróbáltam, de nagy szerencsém volt, mert ennek ellenére tökéletesnek bizonyult. Pedig az én lábaimnak igazán lett volna okuk tiltakozni az előttem álló nyolcszáz kilométeres gyaloglás ellen.

Hiszen valamikor, sok-sok évvel ezelőtt utas voltam egy autóban, amelyen átment a szentendrei HÉV, darabokra törve rajtam deréktól lefelé mindent. Teljesen sosem jöttek rendbe a lábaim, ennek ellenére hűségesen szolgáltak a mindennapokban, még az argentin tangót is jól bírták, de annál komolyabb erőfeszítésnek már évek óta nem mertem kitenni őket. Egészen eddig. Egyelőre mégsem lázadtak, és ezt jelnek tekintettem, ami arra utal, hogy jó úton járok.

Délig rendben is volt minden. Szándékosan lassan mentem, egyedül akartam lenni.

Mindenki lehagyott, idősek, kövérek, betegek húztak el mellettem, harsány Buen Camino! üdvözléssel, de nem vágytam rá, hogy bárkihez csatlakozzak. Gyönyörködtem a táj szépségében, szagolgattam a mindenfelé nyíló virágokat, csigát simogattam, bocival szemeztem, meg beszélgettem a madarakkal, mint Assisi Szent Ferenc, aki egykor ugyanazon az úton gyalogolt végig, amelyen most én bandukoltam.

A Pireneusok lábánál, vadvirágok és apró patakok között vitt az ösvény, mint egy színes mesekönyv, olyan volt a navarrai vidék.

Aztán úgy tíz kilométer után kezdett feltámadni a szél. Elbújt a nap, beborult az ég, és a távoli templomharang zúgását vészjósló dörgések váltották fel. Tíz perc múlva kitört a vihar.

A hátralévő tizenhárom kilométert úgy tettem meg, hogy azt hittem, nem élem túl.

Egyre göröngyösebb, sárosabb és nehezebb volt a terep, egyre sötétebbé vált az erdő, és egyre kíméletlenebbül szakadt az eső. Csapdába kerültem, mert nem lehet megállni, hiszen az út mentén csak bizonyos távolságokra vannak szállások vagy bármilyen fedél, ami alá behúzódhattam volna. A zarándok nem dönthet szabadon arról, mikor hagyja abba a gyaloglást, a legtöbb, amit tehet, az az, hogy leül a földre. De aztán mennie kell tovább, hiszen az erdőben csak nem maradhat éjszakára, pláne ilyen időben!

Éppen egy országutat keresztezett az ösvény, amikor a semmiből váratlanul előbukkant néhány lakóház. Az egyik előtt öreg Opel, édes istenem, gondoltam, biztosan azé az autó, aki a házban lakik, ő most bent ücsörög a száraz szobában, miből állna neki elröpíteni engem a következő faluig?

Tanácstalanul álldogáltam, úgy nézhettem ki, mint aki elveszett, mert a túloldalról egy férfi, aki a semmiből bukkant elő, integetni kezdett felém. Mellette csuromvizes, hatalmas kutya, talán kaukázusi juhász.

Amikor a közelébe értem, a férfi megszólított:

– Még hét kilométer Zubiri, arrafelé – mutogatott a vihar tépte erdő irányába. – Gondolom, oda tart – mondta.

– Igen – válaszoltam tanácstalanul toporogva –, bár fogalmam sincs, hogy jutok el odáig ebben a rettenetes esőben.

Igencsak meglepett azzal, amit mondott.

– Na, jöjjön, elviszem. Az az Opel ott az enyém, csak beviszem a kutyát, és már itt is vagyok.

Szóról szóra azt mondta, amit öt perce gondoltam!

Csodálkoztam, de közben gyanús is volt a helyzet.

„Ugyan mit akarhat tőlem ez az ember? – kezdtem kombinálni magamban az otthonról hozott reflexekkel. – Miért akarna elvinni, csak úgy, szívességből?”

Úgyhogy vissza is utasítottam az ajánlatot, pedig semmire nem vágytam jobban abban a pillanatban, mint megérkezni valahová, ahol nem esik az eső és van egy szék, amire leülhetek.

Rémes volt arra gondolni, hogy ehhez még vagy két órát kell gyalogolnom, szakadó esőben, csúszós sárban, de nem mertem beszállni abba az autóba. Elindultam, és pár lépés után visszafordultam, hogy legalább egy köszönömöt intsek az ismeretlennek, de nem láttam sehol… A férfi eltűnt, kutyástól, mindenestől, mintha a föld nyelte volna el.

Hová lett? Hiszen csupán pár másodperc telt el, amíg elfordultam, az kevés volt ahhoz, hogy bárhová eljusson, és nem volt ott semmi, ami eltakarhatta volna a szemem elől. Kapkodtam a lábam, nehogy utolérjen, ha netán mégis elbújt volna és követne, bár nem értettem semmit az egészből.

Hét olyan kilométer következett, amelyet soha nem fogok elfelejteni, amíg élek.

Az eső csak esett és esett, még erősebben, még durvábban támadt a szél, szinte letépte a hátizsákot a hátamról. A felázott talaj sikamlós volt, mint a banánhéj, időnként úgy megcsúsztam, hogy térdre estem a sárban… Micsoda út volt, te jó ég!

Kopogott az eső a földig érő köpenyemen, közben egyfolytában hátrafelé pislogtam, mikor bukkan fel valamelyik kanyarban az iménti férfi. Sehol egy árva lélek, akitől segítséget kérhetnék, ha megtámad. Szinte futottam a sárban, és százszor elképzeltem, amint az az ember rám uszítja a hatalmas kutyáját, és én nem tudok elmenekülni előle.

Aztán hirtelen felbukkant néhány háztető, hamarosan már a házakat is láttam… megérkeztem Zubiriba!

Hát ilyen veszedelmesen indult a Caminóm.

Amikor a zarándokszálláson végre ledobhattam magamról a mázsásnak tűnő hátizsákot, majdnem orra estem a megváltozott súlyelosztástól. Huszonkét kilométert tettem meg aznap, fáradt voltam és kétségbeesett. Úgy éreztem, könnyen lehet, hogy nem bírom legyalogolni a nyolcszáz kilométert, szégyenszemre előbb-utóbb buszra szállok, és ezzel lőttek minden tervemnek, minden álmomnak és vágyamnak. Soha nem fogom megtudni, mit kaphattam volna Szent Jakab útjától, merrefelé terelt volna, hogy végre megtaláljam a magam útját. Csalódott voltam és kedveszegett, hát semmire sem vagyok képes?

Aztán eszembe jutott a kutyás ember, hogy meghallotta és kimondta, ami a fejemben járt, aztán meg megfejthetetlen módon köddé vált, és ez félelemmel töltött el.

Honnan tudta, mit gondolok?

Ki volt a férfi ott az esőben, és aztán hová lett?

Végül abban maradtam magammal, hogy valószínűleg csak képzelődtem a kimerültségtől és a kilátástalanságtól, és az a férfi a kutyájával nem is létezett. Elvégre senki nem szívódhat fel egyik pillanatról a másikra. De azért mégiscsak furcsa volt, hiszen láttam… beszéltem vele…

Nehezen aludtam el, éjszaka rázott a hideg a hálózsákomban. Körülöttem már mindenki az igazak álmát aludta, csak én forgolódtam. Nem tudtam eldönteni, mit utálok jobban: a horkoló embert vagy a hideget.

A VÁGYAM TESTET ÖLTÖTT

Épeszű ember miért kel kora reggel, és indul el szakadó esőben, egy nehéz zsákkal a hátán hegyet mászni? – ezen gondolkodtam hajnalban, amikor az első neszre felriadtam.

Mert én például ezt tettem: hátamra csatoltam a legalább tízkilós hátizsákomat, és nekiindultam egy végeláthatatlan útnak.

A legtürelmetlenebb zarándokok fél hat körül keltek, nejlonzacskók csörgetésével, ajtók csapkodásával, idegesítő suttogással felverve az egész hálótermet, így aztán felkeltem én is.

Pedig alig tudtam lábra állni az izomláztól. A menedékhely lépcsőin úgy közlekedtem, mintha a lábaim mellé egy-egy karót kötöztek volna, hogy be ne hajlíthassam a térdeimet.

Nagyon jó okának kell lenni, ha én ezt csinálom, mert az az út tegnap… Jézus, Mária!

Amúgy a neve is ez volt a zarándokszállásnak Pamplonában, ahol végül aznap megszálltam: Jézus-Mária.

Előtte azonban még sok minden történt.

Délig Cseh Tamást énekelgettem: „szórakozottan szórom el sok nagy régi kincsem”.

Persze nem véletlenül jutott eszembe pont ez a dal, mert utánam sétálni izgalmas dolog lehetett ezekben az órákban. Annyira nehéz volt ugyanis a zsákom, hogy lépten-nyomon kidobtam belőle valamit.

Először ugrott a gyorsan száradó törülközőm, aztán az útra vásárolt fürdőruhám, az arckrémem, egy-két póló, az új vízhatlan esőnadrág, a habszivacs, amit arra az esetre vittem magammal, ha egyszer nem találnék szabad ágyat. Egy szemetesben landolt a lila melltartó is, amit kifejezetten a lila polárpulóverhez választottam, akkor még abban a hitben, hogy semmi sem fontosabb egy öltözék összeállításánál, mint a tökéletes színharmónia.

Óránként letettem valamit az út mellé, mindig figyelve arra, hogy meglássák, akik utánam jönnek, és felvehesse, akinek szüksége van rá. Ne maradjon az erdőben mint szemét.

Ahogy fáradtam, úgy váltam meg újabb és újabb daraboktól, amiket előtte sokáig fogdostam, hogy nem, ezt nem adom, sokat dolgoztam az áráért, ez még kell nekem… aztán végül mégis kidobtam. Éreztem, hogy az Út máris tükröt tart elém, azt mutatja meg, ahogyan élek, és azt tanítja, hogy ne ragaszkodjak tárgyakhoz, ne cipeljek fölösleges dolgokat. Sosem voltam raktározós fajta amúgy sem, de úgy látszott, még mindig maradt, amitől nem sikerült megszabadulnom.

Közeledtem Pamplonához, éppen oda, ahol taxiba szálltunk Marinával az első napon.

„Réges-régen túl lehetnék Pamplonán – ébredtem rá, amikor megláttam az ismerős pályaudvart. – Megspórolhattam volna a taxi árát, és ötven kilométert az útból, ha innen indulok el, rögtön, amint megérkeztem.”

Vajon hogyan alakult volna az én Caminóm, ha az első napon nem megyek vissza Roncesvallesig?

Pamplonában este körbejártam a várost, vendéglőt kerestem, ahol jó ételt kaphatok, lehetőleg nem túl drágán.

A legtöbb bárban – az utam során megszámlálhatatlanul sok volt belőlük – többnyire felszolgáltak zarándokmenüt is, amely három fogásból állt. Tonhalas salátával vagy valamilyen pastával indítottak, a második étel húsféleség volt, és vörösbort adtak hozzá, amivel soha nem spóroltak. Letettek az asztalra egy tele üveget, és annyit ivott belőle a fáradt zarándok, amennyit csak akart. Veszedelmes dolog volt ám ez, mert a spanyol borok, még a legolcsóbbak is, nagyon finomak. Bizony sokszor volt, hogy szédültem vacsora után.

Úgy terveztem, másnap addig megyek, ameddig a lábam bírja.

Végre kisütött a nap, a hátizsákból időközben távozott a legkedvesebb kendőm is, és akkor még nem sejtettem, milyen jó hasznát vehetném később, amikor a hálózsák túl meleg lesz a forró nyári éjszakában.

A szemétben végezte a fényképezőgépem univerzális tokja, követte a szemüvegé, és minden kozmetikum, a tusfürdőt kivéve. Még a neszesszerben felejtett bizsukat is kidobáltam, a fürdőpapucsommal egyetemben, sok kicsi sokra megy, gondoltam, és tényleg. A batyu egyre könnyebb volt, én pedig egyre vidámabban poroszkáltam a többnyire lábbal kitaposott földúton, amely minden lépéssel közelebb vitt valamihez, amire nagyon vágytam, de nem tudtam volna megnevezni.

Időnként elhaladt mellettem egy-egy zarándok, Buen Camino!, kiáltottuk egymásnak.

Buen camino! Jó utat!

Délfelé beért egy nagydarab férfi, azt gondoltam, jóval túl van az ötvenen. Lestrapált, borostás és rosszkedvű volt, a lába tele véres hólyaggal, alig bírt menni.

Minden beszélgetés egyformán kezdődött az Úton.

– De donde estas? Honnan való vagy?

– De Mallorca. Y tu? – válaszolta. Mallorcáról, és te?

Megtudtam, hogy szobafestő, és egyre kevesebb a munkája, az is főleg tavasszal, akkor festetik ki a háztulajdonosok a szobákat, amelyeket majd nyáron kiadnak a vendégeknek.

Azután nincs semmi munka. A pénz egyre kevesebb, ahogy a türelem is… Ő is a megoldást várta az Úttól.

Minek szépítsem a dolgot? Nem tetszett nekem az a pasas.

Ápolatlan is volt, a története sem igazán érdekelt, de mivel indulás előtt elkezdtem spanyolul tanulni, hagytam, hadd beszéljen, és nagyon igyekeztem megérteni, amit mond.

Próbált kedves lenni velem. A nehéz szakaszon keresett egy alternatív útvonalat, hogy majd azon megyünk tovább. Mondom neki, én nem megyek arra. De, de, erőszakoskodott. Mondom: nem! Egy szobafestő már megszívatta a világot, nem!

Mit mondjak, jóval előbb ért célba, mint én. Nekem majd’ leszakadt a lábam, ő meg csak vigyorgott rám kárörvendően lefelé fentről. Aztán persze megvárt, és ecsetelte tovább vízhólyagjainak fejlődési fázisait.

Közben az én agyam egészen máshol járt. Néztem a spanyol férfit, ahogy lihegve vonszolja magát, egy kicsit sajnáltam, ahogy magamat is. Miért mindig olyan férfiak szólítanak meg engem, akiket én nem szólítanék meg? – kérdeztem, már megint nem tudva, kitől várok választ.

Nekem amúgy tényleg nincs bajom a szobafestőkkel, de miért nem vagy te inkább mondjuk egy festőművész, aki mesélhetne most nekem arról, milyennek látja festés közben a világot, a nőket… Miért nem vagy vonzó és okos? És ha meg olyan lennél, miért vagyok biztos abban, hogy észre sem vennél engem? – Mindezt persze csak gondoltam, miközben néztem rá, mintha azt figyelném, mit mond.

Közben elértünk az Alto del Perdónhoz, a megbocsátás helyéhez, amely egy magaslaton terült el, és csodálatos körpanorámával ajándékozta meg azt, aki elment odáig.

Alatta tiszta vizű forrás hömpölygött, amelynek vizét a legenda szerint az ördög személyesen ajánlotta fel a szomjas zarándokoknak, ha előbb megtagadják Szent Jakabot, akinek a sírjához mi is éppen tartottunk. Nagyon szomjas voltam, de biztos, ami biztos, mégsem ittam a vízből. Nem tudtam, érvényes-e még az ördög ajánlata, és eszemben sem volt megtagadni Jézus apostolát, bármit akarhatott is elérni ezzel a gonosz.

A szobafestő persze semmit nem hallott mindabból, ami az én fejemben járt, úgyhogy még akkor is javában nyomta a szöveget, amikor Utergába értünk.

Tizenhét kilométernél tartottam aznap, sziporkázva sütött a nap, úgy döntöttem, hogy nem megyek tovább.

Camino del Perdón, ez volt a neve a privát menedékhelynek, amely tíz euróba került egy éjszakára, szép nagy kertje volt, az asztalok mellett fáradt, mezítlábas zarándokok. Étterem, az elmaradhatatlan háromfogásos zarándokmenüvel, és a hálóteremben is csak huszonöt ágy… Minden, amiről egy zarándok álmodozik.

„Mára ennyi” – mondtam, és én is letelepedtem egy asztalhoz. Láttam, hogy a kert túlsó végéből valaki néz. Magas, jóképű zarándok, lábát előrenyújtva, ki tudja, hány kilométer után, éppen pihent, akárcsak én. Majd elindult felém.

– Iszol velem egy pohár bort a nagy fáradtságra? – kérdezte.

– Szívesen – válaszoltam közömbösséget tettetve, de a szívem nagyot dobbant. Gyorsan végignéztem magamon, vajon milyennek látszom ebben a számomra szokatlan öltözékben: jól szabottnak semmiképpen sem mondható khakinadrág, formátlan túracipő, fekete, kinyúlt, izzadságszagú póló, amit azonnal le is vettem, az alatta lévő talán előnyösebb, gondoltam, de addigra Marco – ez volt a neve a vonzó zarándoknak – már vissza is érkezett a két pohár vino blanco secóval, így nevezik spanyolul a száraz fehérbort. Beszélgetni kezdtünk, s habár még mindig csak keveset tudtam spanyolul, ő meg egyáltalán nem értett angolul, mégis mindent meg tudtunk beszélni. Különös tapasztalat volt később is az Úton: ha nem értettem is egy nyelvet, nem ismertem a szavak jelentését, Szent Jakab útján a zarándok valahogy mindig megérti, mit mond a másik. Marco elmesélte, hogy barcelonai és negyvenöt éves, otthon saját vállalkozása van, és végtelenül kimerült, mert minden vacak munkát elvállal, hiszen nagyon kell a pénz, de folyton kifut a határidőkből, ezért kötbéreket fizet. Nem bírja tovább, kezd összezuhanni a fáradtságtól.

– Mi a foglalkozásod? – kérdeztem tőle.

– Festő vagyok – mondta mosolyogva. – Olyan művészféle.

Ha abban a pillanatban valaki fejbe vágott volna egy bottal, kevésbé szédültem volna meg, mint attól a szótól. Fes-tő-mű-vész? Aki után én sóhajtoztam úgy másfél órával azelőtt? Ismét testet öltött a vágyam? Igen, ő pontosan olyan volt, amilyet kitaláltam magamnak akkor, amikor a mallorcai szobafestő a sarkán lévő vízhólyagokról mesélt. Elképzeltem egy férfit, aki másfél óra múlva megszólított és leült az asztalomhoz.

Képtelenség! Másodszor mondtam ki három nap alatt, hogy ami velem történik, az nem lehet valóságos.