Kaylának és gyermekeinek

„Ha jobban megnézed, láthatod, hogy az egész világ egy kert.”

(Frances Hogdson Burnett: A titkos kert,
fordította: Tóth Bernadett)

„Mire lehetne szükségem most, hogy mindenem megvan? Kiteljesedtem, nem vagyok többé üres. Szeretetben élek, nem magányban. Erős vagyok, nem gyenge. Te is ilyen leszel. Jöjj, és lásd!”

(C. S. Lewis: A nagy válás,
fordította: Petres Erika Lúcia OP)

Mindenki bizonyos mértékű varázserővel születik.

Odabent ragyog:

egy fonál, amely minden lelket a varázslat és az élet forrásához köt – magához a Nagy Mágushoz.

Sokaké idővel elhalványul.

Egyeseké meghasad, számára széttörik, leszakad a forrástól.

De néhányan… néhányan megtalálják a módját, hogy megtartsák.

AMIT CSAK EGY SZÍN MAGÁBAN REJT

Szerte Vivelle parkjaiban őszi tüzek égtek, ragyogó fénypontokkal pettyezve a várost. A leveleket hamuvá változtatták, és meleg, fás aromával töltötték meg a nyüzsgő utcákat.

Apró forgószél támadt fel a Lottie melletti sikátorban, és kanyarogva a tűz, az aranyvessző és az umbra színeit emelte a levegőbe, egyre gyorsabban, amíg egészen össze nem mosódtak. A szél lecsillapodott, és a levelek ismét megpihentek a járdán. Lottie rálépett az egyikre, és elégedett mosollyal nyugtázta, ahogy összeroppant a lába alatt.

Mély lélegzetet vett. Az orra rózsás árnyalatot öltött a hűvös szélben, de a kislány nem bánta a hideget. Azt jelentette, hogy a tél közelebb kúszott észak felől, és készen állt gőzölgő, forró kakaó, csillogó jégcsapok és fényes hó alkotta ölelésbe burkolni Vivelle-t, az Élők Földjének fővárosát.

Minden egyes évszak különleges helyet foglalt el Lottie szívében. Mindhez sajátos illatok, látnivalók, ízek, és ami a legjobb, színek társultak. Színek, melyeket hazaérve addig kevert, amíg meg nem találta a megfelelő árnyalatot, hogy aztán megfessen egy jelenetet a napjából, és megmutassa a szüleinek. Lottie Galériája, a hosszú folyosó, amelyből a hálószobák nyíltak, minden évszakban váltogatta gyűjteményét. Mostanra telis-tele volt lombkoronák és sütőtökök képeivel, barna bőrkabátokkal és zsebbe bújtatott kezekkel, élénkpiros almákkal és fáról lehullott makkokkal.

Lottie ujjai szinte viszkettek, annyira vágyott a festékei után, hogy megpróbálja lefesteni a levegőben kavargó leveleket.

Egy széles ablakon át bekukkantott Felicity Elbűvölő Csemegéibe, az üzletbe, amely évszaktól függetlenül mindig zsúfolásig tele volt. Ősszel fahéjas csigát és almabort kínáltak. Télen kandírozott diót és a város legfinomabb forró kakaóját. A tavasz aprósüteményt és friss virágokból főzött teát jelentett. A nyár pedig természetesen fagylaltot és limonádét.

Lottie tekintete végigjárta a sorban álló vásárlókat, amíg meg nem pillantotta az édesapját a pénztárnál, amint épp fizetni készült. A szájában összefutott a nyál, a szeme pedig felcsillant a pulton álló csészékből felszálló kavargó gőz láttán. Vacsora előtti csemege és egy séta a parkban – heti hagyományuk már javában zajlott.

– Jaj!

Lottie ijedten botlott meg, amikor valaki hátulról a vállának ütközött. Kinyújtotta a kezét, és a bolt falának támaszkodott, melynek színét az évszakoknak megfelelően változtatták. Azonnal látta rajta, hogy egy varázslatos művész csinálta – az a fajta művész, amilyen reményei szerint Lottie is lesz egy nap. A fal ma mélybordó volt, ami az utca túloldalán sorakozó juharfákon megmaradt levelek színét visszhangozta.

Lottie visszanyerte az egyensúlyát, és addig forgatta a fejét, amíg meg nem pillantotta a nőt – egy élő szürkét, hosszú, felhőszürke kabátban, acélszínű sállal és sapkában. A nő a nyakát behúzva csoszogott el a járdán, a benne rejlő varázslat halványsárgán villogott, vékonyan és törékenyen, akár egy pillangó szárnya.

Lottie szíve jobban sajgott a nő miatt, mint bármilyen ütés, ami a vállát érhette.

Azok az emberek, akik megőrizték a pigmentjüket és erősen izzó varázslatukat, színesen ragyogtak körülötte, fürgén mozogtak, emelt fővel és céltudatosan, miközben az élő szürkék tömegei lassabban és fáradtabban kavarogtak az utcákon.

Lottie felsóhajtott. Milyen szomorú is lenne elveszíteni a színét, kifakulni és végignézni, ahogy elhalványul benne a varázslat! Kezét a mellkasához érintette, a bordái mögött megbúvó meleghez, ahol saját varázsereje olvadt aranyként ragyogott.

A színek oly sok mindent rejtettek magukban! Például érzéseket. A harag fekete zivatarfelhőit vagy kanárisárga reményt. Vörös irigységet vagy lila ködbe bújt vad kívánságokat.

Emlékeket őriztek. A festőállványa egy tavaszi napon a cseresznyefa rózsaszín lehulló szirmai alatt, az édesanyja erdei gyümölcsös pitéjének homokszínű széle, a korall égbolt napnyugtakor Vivelle végtelen tengerének partján.

Valamint a színekben varázslat is rejlett. A világon mindenkiben volt varázslat, legalábbis a születésekor. Ez már csak így volt. A Nagy Mágus ajándéka, amellyel a hatalmához kötötte a világ népét.

Lottie ajándékának egy része az volt, hogy meglátta másokban a színt. Látta a bennük ragyogó varázslatot, vagy ha elhalványult, akkor azt, ami megmaradt belőle, miután élő szürkévé változtak.

– Tessék, kölyök – csúsztatott Lottie apja egy pohár meleg almabort lánya hideg kezébe.

– Köszi – Lottie kortyolt egyet, és hagyta, hogy a fanyar, fűszeres ital bevonja a nyelvét. De volt ott valami más is – valami meleg és édes.

Felcsillant a szeme.

– Kértél bele karamellt!

Apja kékeszöld szemei ráncba húzódtak a széleken, ahogy mosolygott.

– Ha valamit tudok, hát az az, hogy a karamelltől minden finomabb! Főleg ősszel.

Lottie ezzel nem tudott vitatkozni. Gondolatban felsorolta az évszak összes karamellás finomságát. Karamellás alma, karamellás pattogatott kukorica, sós karamellás csokoládé. A karamellből sosem elég az év ezen időszakában.

– És most… irány a park! – hallatott csatakiáltást az apja felemelt karral. Tweedzakóján a rosszul varrott barna bőr könyökfoltok még akkor is kiálltak, ha a karját az oldalához szorította. Keményen, hosszú órákon keresztül dolgozott a munkahelyén, gondolkodási ajándékát arra használta fel, hogy Vivelle legbonyolultabb problémáit megoldja. Tudta, hogy a zakó bohókásan nézett ki, de ezer éve hordta, és állította, hogy segített neki a gondolkodásban. A mellkasában izzó fenyőzöld varázslat volt Lottie egyik kedvence. De az a sok agymunka egy kicsit megbolondította a nap végére.

– Irány a park! – kacarászott Lottie. Kézen fogta az édesapját, megvárták az esti forgalomban beálló szünetet, majd átsuhantak az utcán a fővárosi parkba. Maga a park nem volt elvarázsolva, de az ember talált benne elvarázsolt dolgokat, ha tudta, hogy hol keresse azokat. Innen majd hazafelé veszik az útjukat, Lottie édesanyjához, vacsorázni.

*

Útközben számos őszi tűz mellett haladtak el, amelyek széles vasládákban égtek. Élő szürkék kis csoportja húzódott köréjük, füstös arcuk visszaverte a tűz fényét.

Idővel a legtöbb ember elvesztette színét és varázslatát, és csatlakozott az élő szürkékhez. Voltak, akik gyorsan halványultak el, ha valami megrázó és hirtelen tragédiával szembesültek. De másokkal ez lassan és fájdalmasan történt meg, évek alatt. Lehet, hogy a dolgok nem úgy alakultak, ahogy remélték, vagy feladták az álmaikat. Rengeteg csalódás okozhatta azt, hogy valaki élő szürkévé vált, és elveszítette a színét és azt a képességét is, hogy meglássa a színeket maga körül. De amikor az ember kifakult, egy dolog biztos volt: a varázsereje is elhalványult. Még mindig ott volt, de túlságosan legyengült ahhoz, hogy hozzáadja a világhoz mindazt a szépséget és jóságot, amiért teremtették. Egy kifakult ember csupán túlélt, és a szürkeség elnyelt minden gondolatot a gazdagabb és teljesebb életről.

Az élő szürke továbbra is élvezte a varázserejüket megtartó embertársaik által létrehozott varázslatos dolgok előnyeit. De csupán nézők voltak, nem résztvevők. És nézni valamit vagy a része lenni valaminek két nagyon különböző dolog volt. Néhányan még azokat is lenézték, akik felnőttkorukban is őrizték a varázslatot, és úgy suttogtak róluk a hátuk mögött, mintha ostoba gyerekek lennének. Ó, milyen édesek, vajon mikor fognak felnőni, és csatlakozni hozzánk a való világban?

Lottie megrázta a fejét, elhúzta a kezét az apjáéból, és rohant, hogy lerázza magáról a libabőrt, ami a karját borította, valahányszor szomorú, színtelen gondolatai támadtak. De nem tudta megállni, hogy ne próbáljon belelátni az élő szürkékbe, hogy feltárja, milyen varázslat maradhatott bennük. Hogy megnézze, mi maradt meg abból a színből, amely egykor fényesen izzott a mellkasukban.

A remény és a varázslat alkotta a világ legcsodásabb gubancát, mondogatta az édesapja, és Lottie biztosra vette: nem lehet olyan nehéz megtartani, ha az ember igazán akarja.

De neki emiatt nem kellett aggódnia. Volt egy adottsága, és napról napra egyre ügyesebben és biztosabban használta. Ott volt a családja, a szép otthona, a festékkel teli szobája. Szülei megőrizték a varázslatukat, és a család legtöbb barátja is.

Nellie dadus egy másik történet volt, de Lottie makacsul elhatározta, hogy a besavanyodottságát mint megnyerő dolgot fogadja el. Nem Nellie hibája volt, hogy beszürkült. Apró kis fénye a fáról frissen szedett klementin színében ragyogott. Nagyon szép lett volna, ha nem veszítette volna el szinte az egészet, amikor kifakult. Most már csak alkalmanként gyúlt benne egy kis szikra – amikor lehunyt szemmel hallgatta, ahogy egyre erősödött egy szimfónia a vonós hangszerekkel teli színpadon, vagy amikor a tekintete beleveszett a naplementébe Vivelle horizontján. Ritka, mulandó dolog volt.

Lottie és az apja is lelassítottak, ahogy a park közepén elterülő széles zöld területhez közeledtek. Lottie apjának szeme – gondolatai és érzései tükre – elhomályosult, mint mindig, amikor itt jártak.

A Kőember otthonában.

Ha valaki nem ismerte a történetét, azt hihette, csupán műalkotás: szinte tökéletes szobor egy férfiról, aki két gyermekét kézen fogva húzza magával a parkon keresztül. Milyen kedves, mondaná az illető. Milyen pompás darab.

Körülötte az emberek gyakran piknikeztek, vagy pokrócon heverve könyvet olvastak, vagy nyáron a napon sütkéreztek, megfeledkezve arról, hogy mit is jelent a Kőember.

Nem műalkotás volt, amit egy művész faragott, hogy széppé varázsolja a városi zöldterületet.

A Kőembert nem kőből faragták, hanem kővé változtatták.

Egy harmadik lehetőség is létezett a vivelle-iek számára. Az ember elveszíthette a varázslatát, és csatlakozhatott az élő szürkékhez. Vagy megtarthatta varázserejét, és arra használta, hogy jobb hellyé tegye a világot, és egész életében színekben lásson – ahogy Lottie tervezte. Vagy, bár ritkán fordult elő, egy borzalmas, hirtelen változással szembesülve az ember olyan erősen szorította a varázserejét, hogy ahelyett, hogy az elhalványult volna, meghasadt, és levált a forrásától – magától a Nagy Mágustól.

És a meghasadt varázslat, amely levált az azt létrehozó jóság és szépség forrásától, kivétel nélkül valami szörnyűségben nyilvánult meg. Olyasmivé változtatta a varázslatot, amivé sosem lett volna szabad.

Lottie először évekkel ezelőtt, hétéves korában hallott róla.

– A Kőember segítségért könyörgött a varázslatának, hogy soha többé ne érezzen fájdalmat – mondta neki az apja. – De a meghasadt varázslat hazudik. soha nem szabad bízni benne. Aki meghasadt, az azt hiszi, hogy belátása szerint enyhíthet a szenvedésein. De a varázslatot nem szabad elválasztani a forrásától. Ennek mindig ára van, és mindig van valami buktató.

Először a férfi szíve vált kővé, lassan, apránként. Aztán kőszíve kővért pumpált az ereibe. A kővér elkezdte megfertőzni a szerveit. A férfi a parkba rohant segítséget kérni valakitől, akinek a varázsereje nem hasadt meg, és magával rángatta a gyerekeit is. De a kő méregként terjedt szét a végtagjaiban, onnan pedig az oldalán siető két kisgyermek felé.

És már soha többé nem fog fájdalmat érezni. Voltaképpen semmit sem fog érezni.

Bármennyire is szép és jó a varázslat, Lottie-t apja figyelmeztette arra, hogy milyen csúnya és rossz vége lehet, ha kifordul magából. A hasadás óraként ketyegett a pusztítás felé, és akik meghasadnak, soha nem élték túl.

Így hát, bár hazafelé kénytelenek voltak átkelni a parknak ezen a részén, Lottie és családja soha nem jött ide játszani. Nagy ívben elkerülték a Kőembert és gyermekeit, és addig nem beszéltek egymással, amíg el nem hagyták a tisztást.

Lottie megitta az almabort, és az üres poharát az Újrafeldolgozóba helyezte, egy varázslatos szeméttárolóba, amely összetömörítette a szemetet, és varázslat és hő segítségével formázható, újrahasználható anyaggá alakította. Warwick-találmány volt – a vivelle-i Henry Warwick koruk egyik legjobb varázsmérnöke volt. Olyannyira, hogy Lottie iskolájában egy egész tanórát szenteltek neki. De a mérnök több mint egy évtizeddel ezelőtt eltűnt – egy újabb tragikus történet a meghasadt varázslatról, amely csak roncsokat hagyott maga mögött.

Lottie apja is kidobta a poharát, és Lottie ekkor játékosan a karjához ért, az arcán elvetemült vigyorral.

– Nem tudsz elkapni! – kiáltotta, majd nekiiramodott az ösvényen.

Nem kellett visszanéznie az apjára, hogy tudja, szeméből felszállt a köd. Nem időzött túl sokáig a szomorú dolgokon. Az ő ajándéka az volt, hogy előretekintve oldotta meg a problémákat. Olyan dolgokra fordította az energiáját, amelyeken tudott változtatni, és meg is találta a módját, hogy változtasson rajtuk. Jelenleg is előretekintett, a lányára, és beszállt a fogócskába.

Lottie édesanyjának gesztenyeszínű hullámai függönyként lógtak az arca két oldalán. A pult fölé hajolt, és egy jegyzetfüzetből kitépett papírra írt receptet vizsgált. Az orrán szemüveg ült, a tűzhely melletti állványon pedig egy nyitott szakácskönyv pihent. Marhasült, sárgarépa és burgonya meleg illata lengett a levegőben.

Lottie odaszaladt hozzá, és beszívta a vanília és gardénia illatát, miközben belesüppedt az anyukája ölelésébe. A pulton, Lottie-tól jobbra egy gyönyörű, dús őszi virágcsokor állt: égő narancsszín virágok és mélycsokoládé ágak. Édesanyja ajándéka ez volt. A szó szoros értelmében szépséget tudott teremteni a természetből, és varázslattal töltötte meg – és a virágok voltak a specialitása. Csokrokat és virágdíszeket készített Vivelle-szerte, és mindig hozott haza is, hogy megtöltse velük a lakást.

Lottie anyjának varázslata a levendula lágy, édes lilájában izzott.

– Milyen volt az almabor?

– Jó – mondta Lottie, ahogy kibontakozott az ölelésből, és leült egy székre a pulthoz. – Megelőztem apát hazafelé.

– Öregszem – ismerte el az apja, és tettetett gyötrelemmel szorította a kezét mellkasára.

– Nos, jobb, ha összeszeded az erődet – ugratta az anyja. – Holnap kitüntetést veszel át, és úgy kell kinézned, mint aki meg is érdemli.

– Az agyamat jutalmazzák – mutatott rá az apja –, nem a testemet, igaz? És az agyam nagyon is készen áll a kitüntetésre.

Lottie anyja felnevetett, finom, csillámló hangon, ami végiglebegett a levegőben, és még mindig nevetve kivette a sültet a sütőből.

Lottie édesapja annyira jól végezte a munkáját, hogy másnap este Vivelle Innovációs Díját vehette át a városházán. Lottie nem mindig értette, hogy hogyan működött az apja elméje – ebben a tekintetben nem igazán hasonlítottak. Ő többet érzett, mint gondolt, és inkább hallgatott a szívére, mint az eszére. A szíve pedig dagadt a büszkeségtől, amikor arra gondolt, hogy az apukája díjat kap, mert a tehetségével jobb hellyé tette Vivelle-t. Még akkor is, ha ez azt jelentette, hogy a szülei másnap csak késő este érnek haza.

– Nellie itt lesz, amikor holnap hazaérsz – emlékeztette az édesanyja, és beletúrt Lottie gesztenyeszínű, hullámos hajába. – Lesz maradék vacsorára, aztán festhetsz egy darabig, ha végeztél a házi feladatoddal.

– Mikor? – kérdezte Lottie, és elszorult a torka. Megszokta, hogy hetente párszor Nellie vigyáz rá délután, de egész estére ritkán mentek el otthonról a szülei. Megköszörülte a torkát. – Mikor jöttök haza?

– Szerintem kilenc óra körül, de legkésőbb tízkor – nyugtatta meg az apja, aki csatlakozott hozzájuk a pulthoz, és egy sült sárgarépát csent el a gőzölgő tányérról.

– Oké. – Lottie is ellopott egy répát, bár kevésbé körültekintően. – De ígérjétek meg, hogy bejöttök jóéjtpuszit adni.

– Természetesen – mondta az anyja bujkáló mosollyal, miközben ő is kikapott egy falatot. – De jobb lenne, ha addigra aludnál.

*

Vacsora után Lottie leemelt néhány festékestégelyt a fal melletti polcról: ezeket szánta alapszíneknek. Aztán felkapott egy friss palettát. Munkához látott, egy kicsi színt ide, egy kicsit oda, és addig keverte őket, amíg a kevert színek elég jól nem tükrözték a bolt előtti levélciklon színeit ahhoz, hogy nekilásson.

Hamar felvett egy ritmust. Először a járdát és Felicity boltjának sarkát festette meg mint hátteret, és onnan előrefelé haladva dolgozott. A varázslat felmelegedett a mellkasában, és átjárta, összekötötte a szívét a kezével.

Csak úgy szaladt az idő, ahogy Lottie dolgozott, ahogy a papíron kibontakozott a kép, és az ablakból érkező fény elhalványult. Suhintott még párat, majd letette az ecsetet, és felemelte a festményt.

Lottie szíve megdobbant, ahogy a festett levelek pislákolni, majd remegni kezdtek, aztán pontosan úgy kavarogtak a szeme előtt, ahogyan akkor, amikor az apjára várt. Még az almabor illatát is érezte, ahogy kiáramlott az elvarázsolt festményből, és hallotta a késő délutáni utcák halk morajlását. És mint minden alkotása, ez a festmény is pontosan olyan volt, mint maga a pillanat, amit megörökített. A város nyüzsgése, az elégedettség, egy kellemesen kiszámítható délután kényelme.

Az utolsó festmény az idei szezon kollekciójához. Letette száradni, és hátradőlt a székében. Melegség áradt szét benne, és az ujjbegye lüktetett a varázserő használatától. Hamarosan elégedett álomba fog merülni.

Felkelt, és pizsamába öltözött, majd ágyba bújt. Pár perccel később benéztek hozzá a szülei, hogy jó éjszakát kívánjanak, és puszit nyomjanak az arcára.

Amint elmentek, Lottie lehúzott egy kopott könyvet az ágy fejtámlája melletti polcról: Az elvarázsolt kertet. Születése óta az övé volt, édesanyja ajándékozta neki, és ez volt a kedvenc esti meséje. A mélyzöld borítón aranybetűk pislogtak az éjjeli lámpája fényében. Felnyitotta a fáradt gerincű könyvet, és gyönyörködött a ragyogó illusztrációkban. Aztán századszor, vagy talán ezredszer is elolvasta egy varázslatos kert történetét, amely vadul és szabadon nőtt, kizúdult a kőfalai közül, és benőtte az egész világot. Csodaszép ajándékokat adott, és összetört szíveket gyógyított.

A könyv egy rejtvénnyel kezdődött, amit Lottie nem egészen értett. A szürke szavakat nagy, dőlt betűkkel nyomták az első oldal közepére, és egy elhagyatott, szürke kőfal ábrája vette körül. Lombtalan, szürke borostyán kúszott át a kövön minden irányba, szinte teljesen elrejtve a falat mögötte. Ez az egész nagyon furcsa volt egy olyan könyvben, amelyben a többi kép csak úgy sugárzott az élettől és a színektől.

A rejtvény így szólt:

Létezik egy ajtó, melyet nem jelöl zár,

És egy bevetett ágy, mely a tavaszra vár.

Lábad alatt puha, zöld szőnyeg terül,

E kulcsot a szívvel megleled ____.

– Nem gond, ha beletelik egy kis időbe, amíg rájössz, hogy mit jelent ez – mondta az édesanyja egyik este, amikor Lottie erről kérdezte. Ez évekkel ezelőtt volt – akkoriban, amikor együtt olvasták Az elvarázsolt kertet esti meseként. – Néha addig nem kapsz válaszokat, amíg fel nem teszed a megfelelő kérdéseket.

Lottie bólintott, és az anyja vállába bújt.

Az igazat megvallva, Lottie azóta nagyon ritkán gondolt erre a furcsa rejtvényre, és minden más fontosabb, fényes és gyönyörű dologba belemerült.

Mint például a színek gyűjtésébe. Lottie gyűjtötte őket. Gyűjtötte a színeket, de nem pusztán tégelyekben vagy festékfoltos ujjakon. Mindenhol kereste őket: könyvekben, filmekben, művészetekben és minden másban habzsolta. Ezért élt és lélegzett. A tekintetével itta be. A varázslat olyan könnyed teljességgel áramlott benne, mint fák között a szellő.

És soha, de soha nem fogja elengedni.

EGYEDÜL A VILÁGBAN

Lottie a szivárvány színeiben álmodott, ami a világ legcsodálatosabb dolga volt, már ha tényleg el tudott aludni.

De ezen az éjszakán, amikor az apja a kitüntetését vette át, csak bámulta a plafont a homályos szobájában, ahova csak az ajtó és a szőnyeg közötti résen át szűrődött be egy vékony fénycsík. Tágra nyílt szemei lassan pislogtak, miközben Nellie dadus nehéz fekete cipője a padlót súrolta, ahogy az ablak felé csoszogott, majd végig a folyosón, aztán vissza az ablakhoz.

Lottie biztos volt benne, hogy a nappaliban álló nagy ingaóra egyre hangosabban és hangosabban ketyegett. Hangosabban, mint eddig bármikor.

Nellie sűrű, elkeseredett lélegzeteket vett, és motyogott, de Lottie nem értette a szavait.

Ez volt az első alkalom, hogy a szülei későn jöttek haza.

Talán tovább tartott az ünnepség, mint gondolták – érvelt magában Lottie. Vagy talán áttáncolták az éjszakát, és elvesztették az időérzéküket. Lehet, hogy a hídon lefulladt a kocsi, és az apja épp az utcán térdelt, és kereket cserélt, hogy megoldja a problémát.

De valami újra és újra görcsbe rántotta a gyomrát, mindegy, hány indokot talált arra, hogy később érnek haza, mint ahogy mondták. A görcs gombóccá vált, majd gödörré, aztán fájdalommá, amely szétterjedt a mellkasában.

Mély levegőt vett, és végignézett a polcain sorakozó festékestégelyeken, és a mellettük lévő pohárban szépen megmosott, felfelé álló ecsetein. Mint rendszerint, ujjai most is bizseregtek a vágytól, hogy végigsimítsa a puha sörtéket, mielőtt kiválasztotta a tökéleteset. Hogy aztán lassú, megfontolt mozdulatokkal végighúzza az ecsetet egy ropogós, fehér papírlapon, aranyvesszőt vagy levendulát vagy rózsát hintve az egykor üres, kopár és puszta vidékre. Talán a festés megnyugtatná, menekülést adna idegeinek. De az utolsó dolog, amire Lottie-nak most szüksége volt, az az, hogy Nellie benyisson hozzá, és megszidja, amiért még mindig nem alszik.

Az óra tizenegyet ütött, és hosszú, lassú harangszó visszhangzott a lakásban. Az utolsó harangszó üreges, ónos hangja még sokáig zsongott Lottie fülében, amíg a súlyos csend el nem nyelte a hangot, és takaróként rá nem telepedett mindenre.

Aztán – bumm, bumm, bumm.

Egy fát verő erős ököl dörömbölése rázta meg Lottie szobájának falait, és a Lottie Galériájában függő képei suhogni kezdtek a hallban. Nellie lába a bejárati ajtó felé csoszogott, és egy ismeretlen férfi élénk, mély hangja hasított a levegőbe.

Lottie kikászálódott az ágyból, hangtalanul a hálószoba ajtajához lopakodott, és a leghalkabb kattanással nyitotta ki. Néha, amikor a szülei vendégséget szerveztek, kiosont, és nézte, ahogy ragyogó, színes előadók kártyákat húztak ki eldugott helyekről, és csecsebecséket tüntettek el. Belélegezte az ételek illatát, amelyeket varázslatosan tehetséges szakácsok készítettek, akik rózsaszín füstöt leveles tésztás péksüteménnyé változtattak, és egy csuklómozdulattal dobták össze a tortákat és süteményeket. Egyszer még egy varázslatos zenészt is felbéreltek, aki egyszerre öt hangszeren tudott játszani, és egy szimfóniával töltötte meg a nappalijukat.

Lottie kisurrant a hallba. Hátát az aranyozott Bourbon-liliomos tapétának nyomta, lábujja hegye pedig lágyan nyomta a fapadlót. Elsuhant Lottie Galériája mellett, és a festmények életre keltek az árnyéka mögött. Csendre intette őket.

Általában amikor a szülei ünnepséget tartottak, Lottie édesanyja észrevette, hogy kikukucskál a sarkon, és odahívta egy bűvésztrükk, egy sütemény, egy dal erejéig.

De ez most nem ünnepség volt, és egy idegen állt az ajtóban.

Lottie megállt ott, ahol a folyosó az egybenyitott nappali-étkezőbe vezetett, és igyekezett rejtve maradni.

Könnyű volt megállapítani, hogy az idegen hivatalos személy hivatalos ügyben. Acélos, jól szabott kabátjának elejét két sor kifakult gomb díszítette. Egy sapkát tartott a mellkasa magasságában, és kissé görnyedten állt, mintha bocsánatot kérne valamiért. Nellie-hez hasonlóan ő is az élő szürkék közé tartozott.

Nellie is ott állt, telt orcával, pisze orral és kopott, szürke pamutruhában. Három gömbölyű ujját kissé nyitott szájára szorította, míg a másik keze a hasán pihent.

– Igazán sajnálom, hogy ilyen hírt kellett hoznom önnek – mondta a férfi. – Nagyon hirtelen történt. Nem szenvedtek. Lelkük a Mezsgyében fog utazni, útban a Mindörök felé.

A Mezsgye. Mindörök. Ezek olyan helyek voltak, amelyekről Lottie csak futólag hallott, de csak olyan emberekkel kapcsolatban, akik már nincsenek az Élők Földjén. Akik meghaltak.

Bár a festmények elcsendesedtek mögötte, Lottie szívdobogása, mely másodpercről másodpercre egyre hevesebben és hangosabban zakatolt, azzal fenyegetett, hogy elárulja. Nellie-re nézett, és néma tekintettel könyörgött, hogy nyugtassa meg, hogy minden rendben van.

Nellie felsóhajtott, és az ablak felé billentette a fejét. Azon keresztül, legalábbis a nappali fényben, látni lehetett a Mindörök hegycsúcsait Vivelle magas épületei között.

– A munkaadóimnak még mindig megvolt a varázserejük. Úgy éltek, mintha a világ legkönnyebb dolga lett volna megtartani. Azt mondják, ez az egész lakás tele van színnel. – Fáradt szemekkel nézett körbe a szobában, kifújta a levegőt, és tekintete elsuhant a sarkon kukucskáló lány mellett. – De végül is mind egyformák vagyunk, nem igaz? Még a drága varázserejük sem tudta megmenteni őket.

A tiszt a sapkájával babrált.

Elég. Elég. Elég! – kérlelte Lottie Nellie-t némán. Azt akarta, hogy a tiszt rájöjjön, hogy rossz lakásba és rossz családhoz jött. Hogy visszarakja a fejére a sapkáját, és távozzon. Azt akarta, hogy a szülei nevetve rontsanak be az ajtón, és a jóéjtpuszi előtt félig szidják, félig incselkedjenek vele, hogy ilyen későn ébren volt.

Lottie kétségbeesett, remegő szíve legmélyebb, legünnepélyesebb zugából magához a Nagy Mágushoz könyörgött. Bármit megtesz. A varázslatának utolsó morzsáját is feladja.

Csak jöjjenek haza.

– Nem! – Lottie előrevetette magát, és elvesztette az egyensúlyát, ahogy a világ szélei elhomályosultak. Térde nehezen tartotta meg a súlyát. Felszínes, sípoló lélegzetet vett, a tüdeje olyan volt, mint a léggömb, amelybe több száz apró lyukat szúrtak.

Belekapaszkodott egy étkezőszék háttámlájába, és a körmét a fába fúrta.

Aztán valami szörnyű dolog kezdődött.

Eleinte olyan volt, mint egy hullám, felgyűlve a borzalom tetején, amely Lottie lelkébe mélyesztette a fogát. Az árnyéka épp csak egy pillanatig tornyosult fölötte, mielőtt rázúdult volna – és Lottie tehetetlenül merült alá.

A falak sötétkék festéke elolvadt, a padlóra folyt, és sima, hideg lapot hagyott maga után. Vad szemekkel nézte, ahogy a kanapén az égetett narancssárga párnák is elhalványulnak, mintha egy örökkévalóságra a napon hagyták volna őket. Gyorsan követte őket az abrosz, a függönyök és minden egyes dísztárgy.

És az anyja virágai. Minden csokor kívülről kezdett kifakulni, a szín először a szirmokból tűnt el, aztán a levelekből, majd a szárakból.

Lottie zihált, amikor a sápadt bőr színe lehullott az ujjairól, szürkét terjesztve szét a kezén és felfelé, és hideget fecskendezve egyenesen a csontjaiba. Lábujjai, lábfeje és lába követték, egészen addig, amíg olyan volt, mintha a testét egy vödör porszínű jégbe mártották volna.

És a varázslata. A varázslat, amely még a leghidegebb napon is felmelegítette, az aranyló ragyogás, amely oly nagy részét jelentette annak, ami ő maga volt, hirtelen összeszorult a mellkasában. Magától összeomlott, égető fájdalmat küldött először a szívébe, majd a tüdejébe.

Egy része megpróbálta megragadni, mintha egy fa gyökereiben kapaszkodna egy sziklán, nehogy a végtelen mélységbe zuhanjon. De apja figyelmeztetése a meghasadt varázslatról úgy hangzott, mint egy sziréna a fejében. Arról, hogy mi történhetne, ha túl erősen kapaszkodik. És így, túl korán – nem mintha valaha is készen állt volna rá – Lottie érezte, hogy elengedi.

Ezután, ugyanolyan gyorsan, ahogy elkezdődött, a fájdalom abbamaradt, és ürességet hagyott maga után.

Lottie remegő, szaggatott lélegzetet vett, majd még egyet, és még egyet, miközben belül a varázserejének aranyfényét kereste.

Még mindig ott volt. Érezte.

De az a kis megnyugvás, amit az adott, hogy varázsereje nem hasadt meg, kődarabként süllyedt el, amikor lenézett a mellkasára, és meglátta, mi maradt belőle: gyönyörű varázslata egyetlen kis folttá zsugorodott, egyetlen ponttá, ami alig derengett a lámpafényben.

Egy visszhang, egy árnyék, egy szellem.

Lottie egy pillanatig azon töprengett, vajon a Nagy Mágus elfogadta-e az alkut, vajon elcserélte-e a varázserejét a szüleire. Talán hamarosan belépnek az ajtón.

De a kemény igazság egyre világosabbá vált, ahogy teltek a másodpercek, és az elképzelt happy end nem következett be.

Úgy feküdt ott, mint egy halom szennyes ruha, miközben a tiszt és Nellie szánalommal nézett le az élő szürkék legújabb tagjára. A lányra, aki pár perc múlva visszarohan a folyosón, és ökölnyi darabokban tépi le a szürke festményeket a falakról. Aki berohan a szobájába, és becsapja az ajtót. Aki egyedül fekszik, hideg, szürke könnyektől maszatos hideg, szürke arccal, sós kétségbeeséssel áztatva a párnáját jóval azután is, hogy a szürke égbolton felkelt a szürke nap.

– Ó, jaj – szólt a tiszt. – Ritkán láttam ilyet ilyen fiatalon. Bár egy cseppet sem hibáztathatom őt, ilyen sokk után.

– Igen, szegénykém – mondta Nellie együttérző és kissé bizonytalan hangon. – Most először kapott ízelítőt a való világból.

És milyen keserű íze volt.

A NAGYBÁCSI

Lottie biztos volt benne, hogy könnyű lesz megtartania a varázserejét. A szülei egyszerűnek mutatták. Lottie soha nem kételkedett afelől, hogy ebben is követni fogja őket.

De a szülei elmentek, ő pedig itt maradt szürkén. Apja megtanította neki, hogy a varázslat és a remény alkotja a világ legcsodásabb gubancát. De a remény nem tudta megölelni, amikor elesett, és lehorzsolta a térdét a járdán. A remény nem tudta megtölteni a lakást virágokkal és meleg vacsorával, vagy a közelségével az otthon érzését kelteni. Nem lehetett vele szokásos heti sétákra menni a parkban. Lottie küzdött az árulás üres érzése ellen, ami a zsigereiben tekergett. Nem akart haragudni a szüleire.

– Biztos vagyok benne, hogy nem akartak ennyire felkészületlenül magadra hagyni, drágám, de szerintem a szüleid azt sem tudták igazán, hogyan tanítsanak, hiszen maguk sem tudták, milyen érzés élő szürkévé válni.

Nellie kihúzott egy széket Lottie mellett, aki a hegyeket bámulta az ablakon keresztül. Sután megveregette Lottie térdét.

– Nem értették, hogy milyen a legtöbb embernek. Kevesen képesek egész életükön át ragaszkodni a színes és varázslatos téveszméikhez. A varázslat a gyerekeké, és talán azoké, akiknek van szerencséjük a könnyű élet szelén lebegni. A varázslat gyönyörű dolog tud lenni, de nem arra való, hogy örökké tartson. Valamikor mindannyiunknak fel kell nőnünk.

Lottie a homlokát ráncolta. Szülei mindig is „felnőtt” módon viselkedtek, csak nem úgy, hogy az arcukat az ajkuk sarkától az állukig barázdák szántották, mint Nellie-nek.

– Nem olyan rossz az, hogy szürke vagy – folytatta a dada. – Veszteséget szenvedtél, ami teljesen normális dolog. Ez csak annyit jelent, hogy nem vagy különlegesebb a többieknél.

Lottie soha nem érezte úgy, hogy jobb vagy különlegesebb, mint bármelyik élő szürke, és soha nem hibáztatta őket azért, amivé lettek. Tudta, hogy Nellie akkor kezdett el fakulni, amikor az anyja megbetegedett, majd az elvesztése napján vált végleg élő szürkévé. Egy élő szürke tanárnő az iskolájában egykor azt remélte, hogy költő lesz, de valahol útközben szem elől veszítette az álmát. Egy családi barát – aki sikeres volt az üzleti életben, akinek több pénze volt, mint amennyire szüksége lett volna – csúnyán összeveszett a családjával, aminek rossz vége lett, és ettől szürkült be.

Nem, Lottie soha nem hibáztatta őket. De ő mindig azt hitte, hogy az élő szürke meg tudta volna őrizni a varázserejét, ha egy kicsit jobban próbálta volna, vagy jobban akarta volna, vagy ha erősebben küzdött volna a megtartásáért.

Most, hogy átélte, tudta, hogy ez egyáltalán nem így van. A varázslatának és a színének elvesztése olyan volt, mintha vizet próbálna megtartani a kezében. Nagyon gyorsan csúszott ki az ujjai között, és csak apró, haszontalan cseppeket hagyott maga után. Teljesen kikerült az irányítása alól.

Ha az apja itt lett volna, megtalálta volna a módját, hogy helyrehozza a dolgokat, hogy megfejtse, hogyan lehetne ezt egy kicsit jobbá tenni. De az apja nem volt itt, és nélküle Lottie semmit sem tudott megjavítani.

Az anyja virágai lógatták a fejüket, hervadtan és fonnyadtan hullottak le, és állott, savanyú illatot hagytak a levegőben. Nellie még egy darabig beszélt, szavai értelmetlen motyogássá és összefüggéstelen szótagokká váltak, mire Lottie füléhez értek. Aztán felállt, és kivette vázáikból a felkunkorodott leveleket és a széthulló szirmokat, és a helyére a temetésről hozottakat rakta.