Vincenzo Latronico

A tökéletesség

– részlet –

Fordította Todero Anna

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Vincenzo Latronico: Le perfezioni,
Giunti Editore S.p.A. / Bompiani, 2022

Copyright © 2022 Vincenzo Latronico
Published by arrangement with The Italian Literary Agency
Hungarian translation © Todero Anna, 2023

Almának

„Ez az igazi élet, ezt az életet szeretnék megismerni, ilyen életet szeretnének élni.”

Georges Perec: A dolgok★

★ Réz Pál fordítása.

Jelen

A napfény beárad a szobába az ablakfülkéből, smaragdzöldre festi egy felhőszerű trópusi monstera áttört leveleit, visszaverődik a parketta széles, mézszínű léceiről. A növény szárai súrolják egy skandináv stílusú fotel háttámláját, amelyen egy nyitott folyóirat hever, címlapjával felfelé. A növény ragyogó zöldje, a borító vöröse, a kárpit olajzöldje és a padló világos okkerszíne élesen elüt a falak törtfehér színétől, amely megismétlődik egy világos szőnyeg sarkán, ez azonban elhalványulva keretezi a képet.

A következőn kívülről látszik az épület, egy szecessziós lakóház, a párkányzaton cementből formált akantuszlevelekkel és citrusokkal. A homlokzat fehérsége épp csak áttetszik a fluoreszkáló graffitik, plakátcafatok, hámló festék rétegein; az első emelet stukkótimpanonjait szinte elfedi a rájuk rakódott piszok. A huszadik század eleji luxus és a mai kor érdes mocska szabad, dekadens hangulattá olvad össze, amelyben szemernyi erotika is érződik. Néhány ablakot kifakult farostlemez borít, de a többi mögött növények és fényfüzérek látszanak. Az egyik erkélyről borostyánzuhatag zúdul le a járda felé.

A konyhában fényes, téglalap alakú, domború csempék vannak; vastag fapult; a pultból kinyúló dupla kerámiamosogató; a falra szerelt, nyitott polcokon régimódi patikaüvegekben rizs, magvak, fűszerek, kávé, kék-fehér mázas tányérok; a pult fölötti sínen öntöttvas edények és olajfából faragott fakanalak lógnak. A pulton matt acél vízforraló és japán teáskanna, piros robotgép. Az ablakpárkányon cserepes fűszernövények sorakoznak: bazsalikom, menta és snidling, de van borsikafű, majoránna, koriander és kapor is. Az asztal lapja egy régi márvány gyúrólap, a székeket egy iskolából selejtezték ki. Az asztalt a falra szerelt harmonikalámpa világítja meg, mellette az egyik oldalon egy araukáriát ábrázoló litográfia, a másikon egy brit háborús plakát reprodukciója.

Azután a nappali, telis-tele kevés gondozást igényelő, túlburjánzó növényekkel, amelyek meghúzódnak az ablakfülke védelmében: a buja monstera kifelé nyújtogatja fényes leveleit; egy lantlevelű fikusz a magasba tör nagy betoncserepéből; két polc, rajtuk szobaborostyánok és törpeborsok, borsókák és pénzlevelű pileák, melyek egészen a parkettára lógnak. Az egyik sarokban, különféle ülőkéken és felfordított ládákon alokáziákból, óriás kutyatejekből, csüngőágú fikuszokból, papagájvirágokból és buzogányvirágokból álló kisebb erdő. Az üvegajtón túl, az erkélyen két szék és egy kisasztal porcelán hamutartóval, lámpafüzér.

Az ellenkező perspektívából látszik a nappali többi része: egy alacsony kanapé és egy dán karosszék – esztergált mahagónifa, olajszínű nyersvászon; egy halszálkamintás tweedtakaró; egy éjkék anyaggal bevont elektromos kábel, látható izzószálú villanykörtével; a Monocle és a New Yorker régebbi számai egy fekete fémasztalkán, mellettük réz gyertyatartó és gyümölcsökkel teli üvegtál. Azután egy redőnyös szekrény, rajta üvegben hajtások, zöldikék és egy kicsírázott avokádómag; egy analóg lemezjátszó; két padlóhangfal, egy alacsony asztalkán álló csöves erősítőre kötve; feljebb vinyllemez-gyűjtemény, az értékesebb darabok borítóval kifelé – az In Rainbows limitált kiadása, egy első kiadású Kraftwerk-album. Egy sárkányfa, amely kéz alakú árnyékot vet. A Primavera Sound fesztivál plakátja.

A nappalit homokszínű berber szőnyeg fogja össze, rajta finom geometrikus minta. Kétoldalt, szimmetrikusan, újrahasznosított fából készült, kétszárnyú ajtók szakítják meg a falakat, nyomokban még látszik rajtuk a pisztáciazöld festék. Csukva vannak, ami kellemessé, bensőségessé, már-már zsúfolttá teszi a hatalmasnak nem nevezhető helyiséget. Olyan nappali ez, ahol halkan beszélgetünk hangulatvilágítás mellett egy téli estén. De a következő képen a négy kitárt ajtószárnyon túl perspektivikusan rövidülő tér tárul fel, amelyet csak még inkább kiemel a parketta egymásba futó vonalainak szimmetriája.

A bal oldali helyiség kétszemélyes dolgozószoba. Nagy, fehér lapú íróasztal áll benne, kecses hajtűlábakkal. Az asztalt két szimmetrikus részre osztották: mindegyikhez tartozik egy monitor, egy vezeték nélküli billentyűzet, egy kétágú mennyezeti lámpa, egy rikító színű fejhallgató. Az egyiknél hetvenes évekbeli, szabályozható, krómozott lábú, formatervezett irodaszék áll, a másiknál fekete szövettel bevont, ergonomikus fa térdeplőszék. Az egyik falat könyvespolc borítja, rajta regények és képregények, leginkább angol nyelven, köztük itt-ott nagy képes albumok – Noordáról és Warholról szóló monográfiák, Tufte infografikai sorozata, a tipográfia történetéről és a milánói kapualjakról szóló Taschen-kötet. Könyvtámaszként kis betoncserepekbe ültetett pozsgás növények szolgálnak, egy kétaknás fényképezőgép, néhány társasjáték: Scrabble, Rizikó, Catan. Az egyik sarokban egy router és egy A3-as nyomtató látszik.

Egyetlen kép mutatja a fürdőszobát, amely csak egy kisablakon keresztül kap fényt, mégis ragyog a sok csillogó felülettől. A zuhanyfüggöny rúdjáról nagy borostyánnövény indái csüngnek az ablak elé, a padlót és a kád peremét borító mozaik élénkzöld színét visszhangozva. Egy hengeres, tolóajtós szekrénykén különféle magasságú kis üvegek és fiolák sorakoznak, mind mások, de a címkéjük hasonló, fehér vagy rózsaszín vagy halványszürke, a márkanevek vékony, groteszk betűtípussal szedve.

A túloldalon a hálószoba van. Négyszögletű futonágykereten magasított, kétszemélyes matrac fekszik. Az ágytámlát négy pufók párna takarja, a paplant régi patchwork-takaró borítja, ez az egyetlen színfolt a párna- és paplanhuzatok nyersvászna, a falak fehérsége és a tatami sápadt sárgája között. Két fényforrás van, keskeny fémhengerek, amelyekből izzószálas villanykörte kandikál ki; két szobainas, szimmetrikusan elhelyezve egy útiláda két oldalán; az egyik sarokban összetekert jógamatrac, mellette súlyzók és edzőszalag. A képek mind élesek és világosak, de van egy, amelyik sötétben ábrázolja a hálószobát, behúzott függönyökkel, a falakat narancssárga fényfoltok csíkozzák, mint amikor az ember későn ébred, és a nap már magasan jár, és talán vasárnap van, vagy talán nem.

Tiszta és egyértelmű, könnyű életet ígérnek ezek a képek.

Ebben az életben tavasszal és nyáron az erkélyen issza a kávéját az ember, kihasználva a keletről jövő napfényt, ott futja át a New York Times címeit és a közösségi oldalak híreit egy tablet kijelzőjén. Meglocsolja a virágokat a mindennapi rutin részeként, amely magában foglalja a jógát is, meg a különféle magvakkal dúsított reggelit. Laptopon dolgozik, ez természetes, de nem egy hivatalnok, hanem inkább egy festő ritmusában: rövid, intenzív koncentráció az íróasztalnál, majd séta, videócset egy baráttal, aki valamilyen projektet javasol, néhány mém a közösségi oldalakon, gyors bevásárlás a ház mögötti biopiacon. A nappalok hosszúak – a ledolgozott órák száma összességében valószínűleg magasabb, mint egy alkalmazott esetében. De az alkalmazotti léttel ellentétben itt nem számolja az órákat az ember, mert ebben az életben a munka fontos szerepet játszik, nem elnyomás vagy zsarolás. Ellenkezőleg: a munka a fejlődés forrása, kreatív impulzusforrás, az élvezet dallamának alapritmusa.

De arról is ezernyi részlet árulkodik, hogy ebben az életben sokféle örömnek nyílik tér. A hosszú nappalokat egyórányi kötelező kikapcsolódás követi, amelyben az ember aperitifet szürcsölget egy bárban, magazint lapozgat a kanapéra kucorodva, élvezi a kellemes meleget, miközben kint hideg van. A szépség és az élvezet iránti igény mintha úgy oldódna fel a hétköznapokban, akár egy granulátum a folyadékban.

Boldog élet ez, vagy legalábbis a hirdetést kísérő képek alapján annak tűnik. A hirdetés rövid távú lakásbérleti lehetőséget kínál, napi száztizennyolc euróért; ehhez jön még az ukrán takarítónő bére, amelyet egy Írországban bejegyzett francia munkaerő-kölcsönző cég honlapján keresztül kell befizetni; továbbá a Hollandiában bejegyzett, Kaliforniában működő szállásközvetítő cég, valamint a Seattle-ben működő, de luxemburgi leányvállalatot fenntartó, online fizetési szolgáltatást nyújtó cég jutaléka; ezenkívül a berlini idegenforgalmi adó.

Folyamatos múlt

A valóság nem mindig felelt meg a képeknek.

Kora reggel többnyire igen. Ébredéskor, ha meglátták a függönyökön átszűrődő fény elmosódó foltjait a falakon, jókedvük támadt. Az előző napi ruháik a szobainasokon lógtak. A feltöltött okostelefon derengő négyszög volt egy nyitott, de porlepte könyvön. Az ágyban nézték meg az e-mailjeiket és a közösségi oldalakat, arcukat kékes fényben fürdette a kijelzők háttérvilágítása, és olyanok voltak, mint két fiatal értelmiségi Berlinben, mint ahogy valóban azok is voltak.

De ahogy betették a lábukat a nappaliba, úgy kezdett szakadozni ez a bizonyosság, mint a térerőt vesztő telefon korábban tiszta hangja.

A növények leveleit örökösen bolyhos koszréteg borította, amelyet mintha csak vonzott volna a csillogás. A közvetlenül beáradó fény porfelhőt világított meg, amelytől elhagyatott, egészségtelen helynek hatott a lakás, de télen nehezen tudtak szellőztetni, mert a nyílászárók régiek voltak, a fűtőtestek pedig túl kicsik. A dupla ablak tisztítása olyan türelmet és kitartást kívánt volna, amely teljesen idegen volt tőlük, és a nap többnyire tejfehér árnyakat és folt-csillagképeket vetített az üvegre, amelyek egyre tolakodóbbak lettek, amint a tavasz nyárba torkollott.

A kétszemélyes munkaállomás olyan szimmetriát követelt volna, amely nem felelt meg mindenben a szokásaiknak, mert egyikük sokszor a kanapén dolgozott, másikuk csészéi, post-itjei és tollai pedig hamar elfoglalták az asztal teljes felületét, amelyet időtakarékosságból néha ebédlőasztalnak is használtak, és ilyenkor az edények zsíros foltokat hagytak a műanyagon. Mivel csak ketten voltak, ritkán rakták tele a mosogatógépet, úgyhogy kénytelenek voltak beszerezni egy műanyag edényszárítót, ami betöltötte a konyhapultot. Egy régi törölköző védte a nedvességtől a fát, amely már kezdett felpúposodni.

És aztán ott voltak a dolgok mindenütt: a kábelek, a pénztári blokkok, a biciklipumpa, a német bürokráciától záporozó nyomtatványok és felszólítások, a herpeszkenőcs, a papírzsebkendő-csomagok, a használt zsebkendők, a mosógépben szétázott zsebkendők cafatjai, a talpbetétek, a napszemüvegtok, a fél pár kesztyű, amely a párjára várt, az összecsomózott fülhallgatók. Egyetlen pillantással listázták őket, álomtól még homályos tekintetük átfogta a szobákat, ahová beléptek, és a lista minden egyes tételével erősödött bennük a fizikai rossz érzés, amely több volt, mint ingerültség, szinte már csüggedés.

Napközben minden oda nem illő tárgy, az elhanyagoltság összes jele betört a látóterükbe, és akadályozta a koncentrálást. Befejeztek egy videóhívást, vagy felemelték a tekintetüket egy bonyolult e-mailről, és kívülről látták magukat, ételmaradékok, papírhulladékok között, meg a dán fotelen heverő köntöst – és úgy érezték, kudarcot vallottak, szélhámosok egy felnőtt világban, amely azonnal észrevenné az alkalmatlanságukat, ha szélesebb látószögű lenne a videóhívásokhoz használt optika.

Nem a rendre vágytak olyan fájdalmasan. Hanem valami mélyebbre és alapvetőbbre. Olyan országban éltek, amelynek nem ismerték a nyelvét, és olyan rugalmas foglalkozásuk volt, amit ott gyakoroltak, ahol akartak, akkor, amikor akartak, és ami nagymértékben függött az ügyfelek szeszélyeitől, a közösségi oldalakon fenntartott kapcsolataiktól. A környezetük, amelyet ők választottak és alkottak meg, ahol aludtak és dolgoztak, az egyetlen kézzelfogható megnyilvánulása volt annak, hogy kik is ők. Ez a lakás, ezek a tárgyak nem csupán megfeleltek a személyiségüknek: kapaszkodót kínáltak, mert azt demonstrálták számukra, milyen szilárd ez az életmód, amely más perspektívából (az eggyel korábbi generáció szemszögéből) törékenynek tűnt. A káosz önmagában akár vidám, kreatív is lehetett volna, de ebben a kontextusban az átmenetiség tünetének látszott.

Ez a gondolatmenet nem futott végig az agyukon minden alkalommal, mielőtt rendet csináltak, de egyfajta aláfestő zeneként működött, amikor azzal kezdték a napot, hogy szorgosan visszaállították a gyári beállításokat a lakásban. Míg lefőtt a kávé, felkapcsolták a fényeket a nappali sarkaiban, megpaskolták a kanapét, összehajtották a halszálkamintás takarót, kiválogatták a megromlott gyümölcsöket a nagy üvegtálból, elmosták a csészéket, vagy elrejtették őket a mosogatógépben. Mire leültek reggelizni, minden olyan volt, amilyennek lennie kellett, és tíz ragyogó percen keresztül kávét kortyolgatva átfutották a híreket a közösségi oldalakon, megnézték az újságok honlapjait, és úgy érezték, készen állnak, hogy elkezdjék a napot.

De ebédidőre ez a tündöklő rend már ismét széthullott az ezernyi apró szükségszerűség (a posta, a megfázás, a sürgős telefonhívás) csapásai alatt, mintha a valóság harcot vívna velük, hogy helyreállítsa uralmát.

Évente kétszer-háromszor komolyabban nekirugaszkodtak. Ilyenkor – ha hazautaztak az ünnepekre, vagy csak hogy elmeneküljenek a kemény északi tél elől – kiadták a lakást, olyan összegekért, amelyeket ők maguk is abszurdnak találtak. Általában olyan turisták vették ki, akik csábítónak találták, hogy megismerhetik a várost, gyakran a honfitársaik, akik a kulcsokkal együtt a szívélyességet és savoir vivre-t árasztó éttermek és termelői piacok listáját is megkapták. Időnként viszont olyanok vették ki, akik újonnan költöztek a városba, és bázis kellett nekik, ahonnan hosszú távú szállást kereshetnek. Ezek az alkalmak mindig emlékeztették őket arra, hogy annak idején helyes döntést hoztak. Ilyenkor az e-mailjeikben mindig figyelmeztették a vendégeket, hogy eléggé felmentek az árak. Az állandó albérlet megtalálásához sok papírmunka és jó némettudás szükséges. Összehozták a bérlőiket a kitelepültek online közösségével, és néha meghívták egy italra, miután új szállást találtak. Időnként, ha a jövevények a városban maradtak, ha túlélték az albérletek sorát és az első telet, a baráti körükbe is bekerültek.

Bármilyen okból jött is a városba a vendég, kulcsfontosságú volt, hogy megkapja, amiért ilyen borsos árat fizetett, mert az elégedettségétől függött a jövőbeli bevételük lehetősége. Ezért, mielőtt elutaztak volna Berlinből, jó néhány órát töltöttek el azzal, hogy addig szelídítették a valóságot, míg egybe nem vágott saját képmásával… … …

Köszönetnyilvánítás

Ez a regény Georges Perec A dolgok című könyve előtti tisztelgésként született; ami jó benne, az sokat köszönhet Perec művének. Azért tudtam elkezdeni, mert vendégül látott a Donniniban található Santa Maddalena Alapítvány, és azért tudtam befejezni, mert írói ösztöndíjat kaptam a berlini szenátustól.

Bár a könyv rövid, azok listája, akik – szeretetükkel, türelmükkel, munkájukkal – hozzájárultak a létrejöttéhez, hosszú. Örök hálám Natalia Latronicónak;

továbbá a következőknek:

Morgan Arenson, Francesca Bertolotti-Bailey, Davide Coppo, Nicoletta Dalfino, Claudia Durastanti, Irene Fantappiè, Nicola Frau, Irene Graziosi, Stefan Heidenreich, Gideon Lewis-Kraus, Alma Lindborg, Dan Lucas, Tommaso Melilli, Silvia Pelizzari, Greta Plaitano, Veronica Raimo, Marco Rossari, Clara Rubin, Andrea Scarabelli, Clara Miranda Scherffig, Elvia Wilk;

Iris Brusamolino, Giorgia De Angelis, Federica Gagliardi, Beatrice Gatti, Veronica Giuffré, Rosella Martinello, Beatrice Masini, Francesco Messina, Beatrice von Rezzori, Claire Sabatié-Garat, Alberto Saibene, Andrea Tramontana, Marco Vigevani.

Donnini, 2020. február – Berlin, 2021. június

Tartalom

Jelen

Folyamatos múlt

Befejezett múlt

Jövő

Köszönetnyilvánítás

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Schmal Alexandra
Borító Visnyai Zoltán
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 305 9

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL