Elizabeth Helen

A SZÉPSÉG ÉS A FENEVADAK

Forged

by

Malice

VÉTEKBEN MEGEDZVE

Ventus Kiadó

Tartalom

I. RÉSZ  FELOLDOZÁS

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

II. RÉSZ  SZÍVBE ZÁRT EMLÉKEK

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

22. FEJEZET

23. FEJEZET

24. FEJEZET

25. FEJEZET

26. FEJEZET

27. FEJEZET

28. FEJEZET

29. FEJEZET

30. FEJEZET

31. FEJEZET

32. FEJEZET

33. FEJEZET

34. FEJEZET

35. FEJEZET

36. FEJEZET

37. FEJEZET

38. FEJEZET

39. FEJEZET

40. FEJEZET

41. FEJEZET

III. RÉSZ  ÉBREDŐ TAVASZ

42. FEJEZET

43. FEJEZET

44. FEJEZET

45. FEJEZET

46. FEJEZET

47. FEJEZET

48. FEJEZET

49. FEJEZET

50. FEJEZET

51. FEJEZET

52. FEJEZET

53. FEJEZET

54. FEJEZET

55. FEJEZET

56. FEJEZET

57. FEJEZET

IV. RÉSZ  ÖRÖK ESKÜ

58. FEJEZET

59. FEJEZET

60. FEJEZET

61. FEJEZET

62. FEJEZET

63. FEJEZET

64. FEJEZET

65. FEJEZET

66. FEJEZET

67. FEJEZET

68. FEJEZET

69. FEJEZET

70. FEJEZET

71. FEJEZET

72. FEJEZET

73. FEJEZET

74. FEJEZET

75. FEJEZET

76. FEJEZET

77. FEJEZET

78. FEJEZET

79. FEJEZET

80. FEJEZET

81. FEJEZET

82. FEJEZET

83. FEJEZET

84. FEJEZET

85. FEJEZET

86. FEJEZET

87. FEJEZET

88. FEJEZET

89. FEJEZET

90. FEJEZET

V. RÉSZ  BOSSZÚ

91. FEJEZET

92. FEJEZET

93. FEJEZET

94. FEJEZET

95. FEJEZET

96. FEJEZET

97. FEJEZET

98. FEJEZET

99. FEJEZET

100. FEJEZET

101. FEJEZET

102. FEJEZET

103. FEJEZET

104. FEJEZET

105. FEJEZET

106. FEJEZET

107. FEJEZET

108. FEJEZET

109. FEJEZET

110. FEJEZET

111. FEJEZET

112. FEJEZET

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Felixnek,

hűséges barátomnak és csodálatos írótársamnak,

aki egy valódi herceg az emberek között.

Ez a regény teljes egészében fikciós mű. A benne szereplő nevek, szereplők és események a szerző képzeletének szüleményei. Bármilyen hasonlóság valós, élő vagy holt személyekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel csak a véletlen műve.

A Vétekben megedzve a harmadik része a többkötetes A szépség és a fenevadak-sorozatnak. Ez egy „miért is kellene választani?” típusú romantikus történet, amelynek a vége függőben marad. Egyértelmű szexuális utalásokat (F/N, F/F, F/F/N) és felnőtt témákat tartalmaz, a +18 olvasóközönségnek szánták.

Felkavaró tartalmakra vonatkozó figyelmeztetés: fantasyerőszak és -vérengzés, egy szülő megjelenített halála, egy korábbi kapcsolatban történt fizikai és érzelmi bántalmazásra tett említések.

I. RÉSZ

FELOLDOZÁS

PROLÓGUS

Isidora tudta, hogy a szörnyek eljönnek. Nem a köd fölött kavargó füst vagy a kidöntött fák, még csak nem is a hegyi ösvényről visszaverődő kiáltások árulták el ezt neki.

Nem. A szag. A Mély beleiből áradó borzalmas bűz, ami olyan volt, mint a vízben málladozó gabonáé. A szörnyek jelenléte egy rothadásfelhő formájában szivárgott át a Lumidor-hegy fölött. Isidora tudta, hogy ahol ezek az átkozott lények megfordulnak, ott többé már nem zöldell növény.

A szája elé húzta a kendőjét, és az anyagon keresztül lélegezve sikerült részben kizárnia a szagot. A kendőn még mindig az anyja illatát érezte, ő terítette sietve a vállára, amikor a lány elindult.

– Korábban is kértünk már segítséget, ahogy sokan mások. Semmit sem tehetnek.

Isidora ennek ellenére elindult, mert tennie kellett valamit. Meg kellett próbálnia. A falujáért, az anyjáért, a kisöccséért. Mert a főpapok ezúttal biztosan meghallgatják. Igen, végig fogják hallgatni őt, ahogy elmagyarázza nekik, szörnyek vannak a küszöbén.

Lépésről lépésre haladt, visszanézni sem mert, hogy megtudja, füst száll-e fel a falujából.

A sima kavicsok csúszkáltak sáros csizmája alatt, a talaj még vizes volt az előző napi eső után. Az éjszaka közeledtével nyirkos köd telepedett a fák közé. Isidora azonban nem állt meg.

A bomlás szaga enyhült, majd szertefoszlott. A lány mélyeket lélegzett. A levegő ritkásabbá vált, ahogy egyre feljebb jutott.

Aztán meglátta: a Királynő Érintése monostor úgy szúrta keresztül a köd gomolygását, mint egy kard hegye. Közelről sokkal nagyobbnak tűnt. A fekete fém boltívek mintha magába az égbe mélyedtek volna. Ahogy elé ért, Isidorára árnyékot vetett a hatalmas, nála legalább ötször magasabb, vasveretes kapu.

Nem azért kapaszkodott fel idáig, hogy éppen itt, a kapu előtt szálljon inába a bátorsága. Isidora mély lélegzetet vett, és bekopogott. Először semmit sem hallott, de aztán, egy pillanattal később a kapu kinyílt.

Egy asszony állt Isidora előtt. Fehér és aranyszínű köntöst viselt, az arcát csuklya árnyékolta.

– A főpapokkal kell beszélnem – közölte a lány hangosan. – Szükségem lenne a segítségükre.

A nő beljebb tessékelte.

– Kövess!

Isidora arra gondolt, hogy ide belépni olyan, mintha egy iszonyú fenevad pofájába sétálna be. Egy olyan fenevadéba, amelynek testét hús és csont helyett fém és üveg alkotja.

A lándzsájukat erősen szorítva a Királynő Hadseregének egy-egy katonája állt a kapu két oldalán, de befelé, a lépcső és a helyiség közepén álló különös szerkezet irányába fordultak.

– Erre – mondta a nő, és kinyitott egy különös fémkaput.

Isidora követte egy kör alakú, apró szobába, ami leginkább egy kígyózó vasakból készített ketrecre hasonlított. A nő becsukta az ajtót, azután kifürkészhetetlen mosollyal így szólt:

– Nos, biztosan nem akarsz lépcsőn menni, ugye?

A nő kitapintott az ajtón egy rúnát. Az egész ketrec rázkódni kezdett, azután villámgyorsan elindult felfelé. Isidora úgy érezte, meglódul a gyomra, és kétségbeesetten nyúlt oldalra, hogy kapaszkodót találjon.

– Azt hiszem, én is ilyen arcot vághattam, amikor először utaztam ezzel – mondta a nő dallamos nevetéssel. – Nem is voltam sokkal idősebb, mint most te.

Isidora megpróbálta összeszedni magát. Mellettük fémfelületek siklottak alá, azután az egyik oldalon levegő áramlott be, ahogy a ketrec félig kitárult a világra. Isidora látta a hegyet és az oldalában, mintha odavésték volna, a főváros fénylő foltját. Florália…

– Megkapó látvány – mondta a nő, hátracsúsztatva a csuklyáját. Gyönyörű volt, és fiatal, rövid barna haja tökéletes formájú, finoman hegyes fülei mögé göndörödött. Ám ami miatt Isidora megbámulta, az a szeme volt, ami éppen olyan kéknek tűnt, mint a folyó éjfélkor.

– Te… hercegnő vagy?

A nő ismét felnevetett.

– Nem. Az Arany Akolitusok közé tartozom. Mi a Fent fényét imádjuk.

– Ó, igen. – Hát persze, akolitus. A Tavasz Birodalomban már nem maradt több hercegnő.

– Mi a neved?

– Isidora.

– Gyönyörű – felelte az akolitus. – Uralkodói név.

– A néhai legfőbb uralkodó után neveztek el. – Isidora kényszerítette magát, hogy nyújtsa ki ökölbe szorított keze ujjait. Isidora, a legfőbb uralkodó biztosan nem markolászta volna félelmében a szoknyáját. – És téged hogy hívnak?

– Wrenley.

– Az is szép név – mondta Isidora.

Wrenley lenyúlt, megfogta a lány reszkető kezét.

Eltűnt a hideg levegő, ami addig az egyik oldalról érkezett, és a fém újra körbezárta a ketrecüket, ahogy lassan egyre magasabbra emelkedtek. A mennyezeten egy kis lámpás függött, és lágy, narancssárgás fényt vetve ide-oda himbálózott. Valami megcsillant az akolitus nyakán.

Wrenley elkapta a lány pillantását.

– Valamennyien viselhetünk valamit az azelőtti életünkből, hogy elhatároztuk, a Fentnek szenteljük magunkat. – A nyakában függő, tengeri kagylókból készített füzérre mutatott.

– Igazán szép – mondta Isidora, és az ujja hegyével végigsimította a leggyönyörűbb kagylót, egy aranyszínű nautiluszházat.

– Az apám virágkereskedő volt, és mindig hozott nekem egy kagylót, amikor hazajött a Nyár Birodalomból, ahol eladta az áruját.

Hűvös levegő fújta ki a hajat Wrenley homlokából. Isidora megfordult, de a ketrec egyik oldalán túl csak felhőket látott. Már nagyon magasra jutottak. A nyomás fokozódott a fülében.

– Mindjárt ott vagyunk – mondta Wrenley megnyugtatóan.

Valami bevillant Isidora látóterébe, egy zuhanó foltot látott odakint. Meghökkenve lépett hátra, és megbotlott Wrenley lábában. Mi lehetett ez? Egy madár…

De a madarak nem sikítanak.

Wrenley csupán ennyit mondott:

– Azt hiszem, a sors okkal hozott ide téged éppen ezen a napon. – A ketrec csattanva megállt. – Húzódj hátrébb!

Isidora engedelmeskedett. Sűrű, csillogó folyadék áramlott be a ketrecbe, majd kicsöpögött a rács résein. Wrenley a fejére húzta a csuklyáját, majd oldalra rántotta az ajtót. Egy jókora lépéssel átlendült a nedvesség fölött.

Vér volt, de inkább fekete, mint vörös, és Isidora önkéntelenül a helyiség sarkába nézett, ahol egy meggyötört, arany köntösbe burkolt test hevert.

Főpapi arany köntös. Félelem szorította össze Isidora mellkasát. Azok, akikhez támogatásért jött, a jelek szerint még magukon sem voltak képesek segíteni.

– Van itt valaki, aki találkozni szeretne veled – mondta Wrenley.

A szavai hatására Isidora átlépett a másik helyiségbe. Valahogy tudta, hogy a monostor legmagasabb pontján vannak. A kör alakú termet festett üvegablakok szegélyezték – ezek közül tört be egy. Vörös, kék és zöld üvegszilánkok hevertek a padlón.

Az a folt, amit a ketrecből látott… Az is egy főpap lehetett.

Fehér és arany köntöst viselő akolitusok hajoltak mélyre a terem közepén, ahol három árnyék állt. Sötét fém árnyalakok és hullámzó, fekete köntösök.

Wrenley megszorította Isidora vállát, és elfoglalt egy üres helyet a körben, a betört ablak előtt, éppen olyan névtelenné válva, amilyen az árnyékok körül keringő többi Arany Akolitus volt.

Isidora hirtelen nagyon egyedül érezte magát.

A tekintete a földön fekvő élettelen főpapról a betört ablak felé fordult. Amióta az eszét tudta, mindig is öt főpap irányította ezt a monostort. Sőt, amióta bárki az eszét tudta…

Most azonban halottak voltak.

Előrelépett, de nem tudta kikerülni a vért, és érezte, ahogy a nedvesség beszivárog viseltes csizmájába.

– Azért jöttem, hogy segítséget kérjek. Koboldok járnak a falumba.

Az árnyak megrebbentek, és az egyik különválasztotta magát a többitől. Egy gyönyörűen megmunkált, teljes páncélzat volt, a vértek éppen olyan koromfeketék, mint a köpeny, amit az alak viselt, a sisak pedig kísértetiesen madárszerű.

Isidora az Elvarázsolt-völgy gyermeke volt. Tudta, hogy létezik mágia, de számára ez egyet jelentett a vén Miguellel, aki begyógyította a térdére szerzett horzsolásokat, vagy az anyjával, aki énekelt a gabonának, hogy növekedésre bátorítsa. A mágia az a virágszál volt, amit ő ápolgatott, miután a kisöccse véletlenül eltörte a szárát.

Isidora még sosem érzett ilyen varázslatot. Ez most elárasztotta a helyiséget, megbizsergette a bőrét, és a fülében csengett. Levegő után kapkodott, de nem jutott lélegzethez.

Az alak előrelépett, kesztyűs keze egy hatalmas pöröly nyelét szorította. Letérdelt Isidora elé, és beterítette őt az árnyékával, amitől a lány úgy érezte, hogy az éjszaka ereszkedett rá.

– Nem kell tovább aggódnod, gyermek. – A férfi hangja mély volt, és erőteljesen zengett a sisakja alatt. – A megrekedés kora véget ért. A hatalommal bírók többé nem védik meg a tékozlókat, és nem rejtőznek el, míg Tavasz polgárai rettegve megbújnak.

Sisakjának formája a fülesbagoly fejére emlékeztetett.

– Herceg vagy – mondta Isidora. Ezt nem kérdésnek szánta, felismerte a sisakot. A férfi Tavasz másodszülött hercege volt. Hirtelen rádöbbent, hogy már nincs benne félelem.

– Először a hegyi falvakat szabadítjuk meg az odatévedő, veszélyes teremtményektől. – Kairyn herceg felegyenesedett, és a betört ablak felé biccentett, meglepő módon éppen úgy, ahogy a sisakja által idézett madár tette volna; egy bagoly éles, gyors mozdulata volt. – Azután pedig… Már hosszú idő eltelt azóta, hogy meglátogattam az apámat, a felügyelőt, és az őreit.

– Tényleg meg fogsz menteni minket? – kérdezte Isidora.

– Egész Tavaszt meg fogom menteni. De ahhoz, hogy ezt megtegyem, szükségem lesz egy kis segítségre. – A herceg nem vette le a szemét a betört ablakról, a fővárosról. – Áruld el, gyermekem, hallottad-e valaha a csalogány énekét?

1. FEJEZET

Rosalina

– Marigold! A teáskanna! – kiáltok, miközben a kezem tele van szétcsúszó csészékkel, tányérokkal és csészealjakkal.

Marigold úgy ugrik keresztül a konyhán, hogy szinte repül, virágmintás köténye csak úgy lobog. Elkapja a teáskannát, mielőtt az széttörne a kőpadlón.

Csak egy másodpercem marad arra, hogy felsóhajtsak, és óvatosan visszategyem a megmentett tárgyakat a tálalószekrénybe, mielőtt a kastély újra rázkódni kezdene.

Nem először történik meg, de kétségtelenül ez a rengés a legerősebb.

– Kéne egy vödör! – kiáltja Astrid, és berohan Faragvár konyhájába. – A fogadócsarnokban átlyukadt a tető, és most ömlik befelé az eső!

A fejemben lüktetni kezd egy ér.

– Hol vannak a hercegek? Úgy volt, hogy mára már visszaérnek.

Hat teljes hét telt el azóta, hogy elhagytuk az Ősz Birodalmat, és egyre inkább meggyőződésemmé vált, hogy sokkal könnyebb volt megküzdeni a jégzombikkal, kibírni, hogy a társam kis híján megevett, és rádöbbenni, hogy tulajdonképpen mágikus tündér vagyok, mint valahogy elirányítani Faragvár mindennapi életét.

Farron oda-vissza utazgat Faragvár és Ősz között. Az anyja, Niamh hercegnő tragikus halála óta segít az apjának betölteni a felügyelői szerepkört.

Perth Quellos árulását követően – és azután, hogy megérkezett a vészjósló hír, miszerint a vezér megszökött a börtönből – Kel kénytelen volt visszatérni Télbe. Tudom, a több mint huszonöt éve kimondott átok elhangzása óta tudatosan kerülte, hogy bármiféle vezető szerepet vállaljon a hazájában, de a jelek szerint nem kizárólag azért ment vissza, mert a szükség így kívánta. Nem…

Lezajlott benne valamiféle változás, a szokásos apátiát felváltotta nála egy különös eltökéltség.

A Védelmező Kardja, mondjuk, még mindig elfeledetten hever az ágya alatt, de kezdetnek az is éppen megfelel, hogy visszatért a birodalmába.

Astrid felkap egy vödröt, Marigold pedig követi őt a bejárathoz. Felsóhajtok, és utánuk indulok.

Szürke fény szűrődik keresztül az ablakokon, és eső zuhog be a törött üvegeken. Ha nem a fal egy-egy része omladozik, akkor az ablakok repedeznek, az ajtók szakadnak le a zsanérjukról, a könyvek potyognak le a könyvtár polcairól, vagy a kődarabok mállanak porrá a meleg vizű forrásokban.

Néhány hete csak én vagyok itt Faragvárban, meg a személyzet. Dayton – talán Farron és Kel hatására – kihasználta az alkalmat, és visszatért a birodalmába, hogy meglátogassa a húgát, a felügyelőt.

Ami pedig Ezrynt illeti: aggódott ugyan, hogy Tavaszból nem érkezik semmiféle hír, mégsem ment vissza. Sőt kijelentette, hogy ha túl sokáig lennénk távol Faragvártól, a Tüskebokrot megszállnák a koboldok.

A többi herceg távollétében elvileg neki kellett volna gondoskodnia Faragvárról – és rólam –, de még egyszer sem láttam.

Nem tehetek róla, de egyfolytában az jár a fejemben, hogy nem akar visszatérni az otthonába.

És talán engem is kerül. Ahogy Dayton is.

Végül is, Farron és Kel megtalálta a társát.

Rám találtak.

A fogadócsarnokot tövisbokrok töltik meg – a Tüske-herceg jól ismert kínzása. Ez az ő mágiája, ami apasztja Faragvár erejét. Ám még Caspian tövisbokrai is törékenynek, száraznak látszanak. Úgy döntök, még több bokrot hozok létre a karkötőimből, hogy segítsek befoltozni a lyukakat. A tüskék szövedéke a padlótól a mennyezetig nyújtózik, málladozó kéregdarabokat és köveket szorítva a falhoz.

Dühös tövisindák röppennek ki a csuklómból.

– Úgy volt, hogy a hercegek ma térnek vissza!

Ahogy a szavak elhagyják a számat, valami szikrázni kezd a mellkasomban. Melegség, ami mintha tűz lenne, egy érzés, amely egyszerre izzik és csillog. Faragvár ajtaja kitárul, friss szellő érkezik be rajta, magával hozva a juharlevelek és az almáskert illatát.

És ott áll előttem Farron, Ősz legfőbb hercege. A társam.

A neve tisztelettudó suttogással hagyja el a számat, és előreszaladok, ám akkor megreccsen valami. Repedés jelenik meg a kövön, a lábam alatt, és megbotlom.

Farron azonban ott van, a karjába kap, és addig forog velem, amíg ismét talpon nem állok, miközben átölel. Egy pillanatig beleveszem szemének lágy borostyánszínébe, és boldogan látom, ahogy felragyog az arca, amikor rám néz, majd megragadom, és magamhoz húzom.

A csókunk éhes, sürgető. Ahogy megpróbálok közelebb kerülni hozzá, a körmeim végigszántják a tarkóját. Az íze megnyugtat, ugyanakkor fel is pezsdít. Egy pillanatig biztos vagyok benne, hogy amíg a karjai között maradhatok, akkor se esne bajom, ha az egész kastély összeomlana körülöttünk.

De aztán felkapja a fejét, és egy hirtelen mozdulattal felemeli a kezét, mire egy szélroham visszatartja a mennyezetnek azt a jókora darabját, ami alázuhanva éppen felénk tart. Félrehúz az útból.

– És én még azt hittem, hogy unatkozni fogsz, miután elmentünk innen.

– Ó, csak egy picit meg akartam változtatni a dekorációt. – Az ujjaimmal végigsimítom az állkapcsát, abban reménykedve, hogy az érintésem olyan módon közölheti vele, mennyire vágyom rá, ahogy a szavaim sosem lennének képesek. – Tényleg azt hittem, hogy a kastély pompásan fog kinézni, ha kiszakítunk belőle néhány nagyobb darabot.

A következő pillanatban a legutóbb keletkezett lyukon keresztül is zuhogni kezd az eső.

– Astrid, még több vödörre van szükségünk! – kiáltom.

Farron végigsimítja a fülem hegyes végét, ami olyan érzékeny, hogy önkéntelenül beleremegek az érintésébe.

– Ne haragudj, hogy ilyen sokáig elmaradtam! – Körbenéz. – Hol van Ezryn? Úgy tudtam, itt marad, hogy rajta tartsa a szemét a dolgokon, míg mi távol vagyunk.

Az ajtó melletti tükör irizáló fénnyel felcsillan, és egy újabb remegéshullám szalad végig rajtam.

– Ismered Ezrynt – mondom, de már fordulok, hogy lássam, ki érkezik a tükrön keresztül. – Ha egyszer kijut a Tüskebokorba, teljesen megfeledkezik rólunk.

A kastély ismét felnyög. Egy nagy, falhoz rögzített gyertyatartó kiszakad a helyéről, és felénk lendül. A tükörből kiemelkedő alak előreugrik, és félretaszítva minket a falikar útjából mindkettőnket a padlóra dönt.

Mély lélegzetet veszek, és elkerekedett szemmel nézek a mellettem fekvő Farronra. Mindketten felpillantunk, és Daytont látjuk magunk fölött. A bőre aranyló, hullámos haján a tenger és a só illata érződik.

Vigyorogva néz le ránk.

– Rólatok, kettőtökről, hogy is feledkezhetne meg bárki?

A szám hirtelen kiszárad, pislogok, aztán meredten nézek, mintha attól tartanék, hogy Dayton hirtelen eltűnik a szemem elől. Káprázatos. Ez az egyetlen szó, ami képes megformálódni az elmémben. Egyetlen nap sem telt el úgy, hogy ne gondoltam volna a hármasban töltött délutánra, a csata előestéjére…

Olyan éjszaka volt, amit egyszer sem ismételtünk meg azóta.

– Vödör! Hozom a vödröt! – kiáltja Astrid, ahogy egy fémvödröt lóbálva berohan.

Dayton talpra segít minket, azután kiveszi Astrid kezéből a vödröt, hogy beállítsa pontosan a lyuk alá.

– Éppen időben érkeztetek – mondja Marigold, a mellén keresztbe téve a karját. – A kastély darabokra hullik, és szegény Rosalinát itt hagytátok, hogy egyedül boldoguljon ezzel az egésszel!

Astrid odalép Marigold mellé, utánozza a testtartását, a mozdulatait, ő is összefűzi a karját, és megbillenti a csípőjét.

– Viszont köszönjük szépen, egyedül is nagyon jól csinálta.

Már nagyon szerettem volna, hogy a hercegek visszatérjenek Faragvárba, de közben persze tisztában voltam vele, mennyire fontos számukra, hogy a saját birodalmukban is töltsenek időt, és segítsenek a saját népüknek. Ez különösen Daytonre igaz. Ha nem találja meg a társát, sosem töri meg az átkot, és sosem lesz képes kibontani a mágiája valódi potenciálját. Márpedig ez, éppen ez a legfontosabb.

– Azt hittem, Ez… – kezdi Dayton, aztán visszahőköl. – Nagyobb vödörre lesz szükségünk!

A mennyezeten tátongó lyukon keresztül zuhogó eső már megtöltötte az első vödröt. Megtehetném, hogy a karkötőimből fellövök pár tüskét, hogy befoltozzam a tetőt, de a hercegek nem tudnak a Caspiannal kötött egyezségemről. Ők azt hiszik, ezek a karkötők nem egyebek puszta ékszereknél.

Caspian. A Tüskeherceg. Biztos voltam benne, a hercegek távollétében fel fog bukkanni az az áruló, tökéletes frizurájú feje Faragvár környékén, főleg azután, hogy rájön, visszavettem a könyvet, amit Farrontól lopott el. De még ő is elkerült. És a tövisbokrok, amelyeket beültetett Faragvár minden egyes repedésébe, éppen olyan betegnek látszanak, mint maga a kastély.

Remélem, jól van.

A gondolat váratlanul érkezik, és azonnal egy fejcsóválással kísérem. Ami történik, azt éppen az ő tövisbokrai okozzák…

De ha valóban így van, akkor miért haldokolnak ők is?