részlet

© Bakos Gyöngyi, 2024

„Állok egy ablaknál és kinézek az utcára, olykor más az ablak és más az utca, de ezt már alig veszem észre. És az emberek is… ha kérdez valaki valamit, felelek. De mintha mindenki másról beszélne, nincs te és nincs én.”

Mándy Iván: A huszonegyedik utca

„A fenébe. Arra várok, hogy kisüssön a nap.”

Travis Bickle – Martin Scorsese: Taxisofőr

Minden jó így, ahogy most van

1. Az apámat láttam reggel, mondta Hoffman, majd hosszú csend után az asztal felé mutatott: – A csirkeszárnyat még megeszed?

2. Nyolc hallgató vizsgázott aznap, egyszerre négyen voltak a teremben, három vizsgázó plusz Hoffman. Véletlenszerűen, mégis rombusz alakban foglaltak helyet, egy diák kiment, egy bejött, pont ugyanoda ült le mindig, ahonnan előtte kiment valaki. Volt még két szabad szék, oda nem ült senki. Hoffmant idegesítette a felkészült hallgató, aki hosszan, választékosan, gördülékenyen, leállíthatatlanul beszélt a tételről, mindig eszébe jutott még valami, és aztán arról még valami, a beugró feladatot is hibátlanul oldotta meg. Hoffmannak figyelnie kellett, a kiváló feleletre is figyelnie kellett, pedig nem akart figyelni. Az elején tudta, hogy ötöst ad, nem kellett volna figyelnie igazából, az apjára akart gondolni, akivel reggel találkozott. Nem érdekelte a felkészült diák hibátlan, pontos felelete, a hosszú és bonyolult bizonyítások, amikbe nem fog belezavarodni a hallgató, nem ront, még a levegőt is megfelelő tempóban veszi. Hoffman nem tud belekötni. Hátra is dőlhetett volna, gondolhatott volna az apjára, de nem tudott mégse rá gondolni, követte a feleletet, és önkéntelenül bólogatott. Kiment a hallgató, és maradtak egyenlő szárú háromszögben Hoffman és a másik két diák.

3. Nem volt semmi lassú rájövés, sejtés, megérzés. Egyik reggel azzal a biztos tudattal ébredt, hogy a felesége megcsalja.

4. Nyilván nem az apámat láttam, mondta Hoffman, ez lehetetlen. Elmesélte a feleségének, hogy köszönt annak a férfinak, akit az apjának hitt. Reggel, amikor ment át a zebrán, és látta azt a férfit szembejönni, nem gondolta végig, hogy ez lehetséges-e, megtörténhet-e, nem létezett semmiféle idő, jelen és múlt és jövő, csak a zebra létezett, az a szűk tér, ahol ő meg a férfi pont egymással szembementek, és a férfi, ahogy mondani szokták, kísértetiesen hasonlított az apjára, a megszólalásig olyan volt, mint Hoffman apja, és mi mást tehetne az ember, ha látja az apját szembejönni, mint köszön neki. Szia. Nem azt mondta, hogy szia, apa, vagy szia, hát te hogy kerülsz ide, nem értetlenkedett, nem lepődött meg, abban a pillanatban, azon a hétfő reggelen teljesen természetesnek tűnt a Kálvin téri gyalogátkelőnél, hogy az apja jön vele szembe, frissen borotválkozva, sötétkék szövetkabátban. A feleségére nézett: – Hirtelen nem jutott eszembe, hogy meghalt már.

5. Kaurismäki, mondta Hoffman. A Puskin kávézójában ültek, Hoffman, a felesége és a tanszékvezető. Hoffman már a moziteremben észrevette a pár sorral előttük ülő főnökét, és remélte, el tudja kerülni a találkozást. Megvárta a stáblista végét, szinte kínosan lassan vette fel a kabátját, sapkáját, kesztyűjét, abban bízva, hogy a főnöke hamarabb kisétál a moziból. Végül mégis összefutottak. A skandináv filmekről beszélgettek, és arról, hogy a streamingszolgáltatók meg a torrentezés miatt már alig jár valaki moziba. A finnek nem skandinávok, mondta a tanszékvezető, közben Hoffman feleségét bámulta, szinte teljes testével a nő felé fordult, hozzá beszélt, néha megérintette a kezét. Melyik is az a finn filmrendező, aki Hamletről csinált filmet, kérdezte, amiben Hamlet valami faipari bizniszt csinál? Zárásig maradtak. Hoffman végig arra gondolt, hogy most kéne felállni, és azt mondani, mennünk kell, köszönjük az estét, jó volt beszélgetni, közben persze hogy nem volt jó, se az este nem volt jó, se a beszélgetés nem volt jó. Nem akart olyan emberekkel beszélgetni filmekről, akiknek nem jut eszébe Kaurismäki neve, de jó képet kellett vágnia az egészhez, mégiscsak a főnöke volt. Ahhoz is jó képet kellett vágnia, hogy a tanszékvezető flörtöl a feleségével, és azt is végig kellett néznie, hogy a felesége ettől rettenetesen zavarban van. Hoffman remélte, hogy a felesége majd annyira kínosan érzi magát a szituációban, hogy fejfájásra hivatkozva kéri, menjenek haza, de a felesége valószínűleg nem akarta kellemetlen helyzetbe hozni őt a főnöke előtt. Egymásra vártak.

6. A felkészült hallgató, akinek a feleletébe nem lehetett belekötni, konzultációra kért időpontot Hoffmannál, emiatt szerdán tovább kellett az egyetemen maradnia. Napok óta csak arra gondolt, hogy mit szólna az apja, hogy a felesége megcsalja. Nem is a megcsaláshoz mit szólna, hanem a fia viselkedéséhez. Hoffman valamiért nem haragudott a feleségére, nem akarta, hogy elváljanak, nem akarta, hogy hagyja abba ezt a viszonyt, nem érzett ezzel kapcsolatban semmit, ami komolyan felforgatná. Ez hogyan lehetséges? Fiam, hogy tűrheted szó nélkül? Nem tudta, kivel csalja meg a felesége, és talán nem is érdekelte. Az apja se szólt, amíg élt, semmihez semmit. Miért pont most szólna? A halála előtti években csak feküdt a kanapén, és vetélkedőket nézett a tévében. Ha élne, még mindig ezt csinálná. Vannak még vetélkedők? Mik mennek manapság a tévében, gondolkodott el Hoffman. Főzős vetélkedők. Az apja soha életében egy rántottát se sütött, de a főzős vetélkedőket biztos nézné.

7. Én azt hiszem, hogy minden jó így, ahogy most van, mondta Hoffman váratlanul a sötétben, épp aludni készültek. A felesége nem válaszolt semmit.

8. Nem tudom, miért köszöntem annak a férfinak, mesélte Hoffman az egyik kollégájának a büfében. Maga is meglepődött, hogy elmondta bárkinek a feleségén kívül, mi történt hétfő reggel azon a zebrán, nem szokta a magánügyeit megosztani a munkahelyén. Vizsgáztatás után ivott egy kávét a büfében, közben az egyik kollégájával teljesen hétköznapi, jelentéktelen dolgokról beszélgettek. Kötelező szociális érintkezés, ez mindig nehezen ment Hoffmannak, de megtanulta az évek során, hogy kérdezni szokás ilyenkor, például hogy teltek az ünnepek, vagy megállapításokat kell tenni az időjárásról, közlekedésről, kicsit személyesebb, de nem túl tolakodó kérdést is fel lehet tenni munkatársaknak, például hogy mennyit kell még vizsgáztatnod, min dolgozol amúgy, és teljesen természetesen a másik ember is kérdezni fog valamit, amire válaszolni kell, lehetőleg röviden, tömören, semlegesen, nem terhelni a másikat fölösleges beszéddel, információval, részletekkel. Csak addig kell kitartani, míg megisszák a kávét, ami nem több, mint két-három perc. De Hoffman a kollégájának arra a szokásos kérdésére, hogy hogy vagy, most nem a semleges „jól, köszönöm” választ adta, hanem azt, hogy: – Hétfő reggel láttam egy férfit, aki úgy nézett ki, mint az apám. De az apám már meghalt. Én meg köszöntem neki.

9. Hoffman felesége nem járt sehova a munkán kívül. Belgyógyászként dolgozott egy közeli kórházban. Nem indult el előbb, nem jött haza később. Hoffman csak arra tudott gondolni, hogy a munkahelyén van viszonya valakivel, nem lehetett másképp. Havonta körülbelül tízszer ügyelt éjszaka, nyilván akkor szokta megcsalni. A felesége nem ment konferenciákra, továbbképzésre, nem vállalt túlórát, a barátnőivel sem utazott el pár napra, soha semmi olyan programot nem csinált, ahol esetlegesen a szeretőjével lehetett. Hoffman arra gondolt, hogy a férfi is valószínűleg nős, nyilván neki is így jó. Furcsállta, hogy ezzel megelégednek, a felesége és a szeretője. Ha neki volna szeretője, mindig vele akarna lenni, munkahelyen kívül is, utazni akarna a szeretőjével, moziba menni, étterembe menni, koncertre menni, de Hoffman felesége csak a saját férjével akart ilyesmit csinálni.

10. A tanszékvezető írt Hoffmannak egy e-mailt, hogy menjenek el pénteken hármasban a Zeneakadémiára. Sajnos a feleségem ügyel, írta vissza Hoffman. Nagyon boldog volt, hogy nem kellett hazudnia.

11. A feleségének sem merte bevallani, még maga előtt is szégyellte a dolgot, de nem bírta tovább, kiment az apja sírjához. Nem emlékezett rá, mikor járt ott utoljára, nem tulajdonított jelentőséget a temetőknek, nem foglalkoztatta az egész, de most, hogy volt ez a látomás, mert nem tudta máshogy értelmezni, látomás volt, nem lehet, hogy valaki ennyire hasonlítson az apjára, egyszerűen képtelenség, ez a látomás annyira felforgatott benne mindent, hogy muszáj volt látnia az apja sírját. Megnyugvást érzett, de ez el is bizonytalanította. Nem akarta, hogy megnyugtassa az érintetlen sír, nem akarta, hogy ez bármire magyarázat legyen, nem akarta, hogy kétségei legyenek azzal kapcsolatban, ami történt. Márpedig ami történt, az teljesen egyértelmű, egy ember jött szembe a zebrán, aki úgy nézett ki, mint egy másik, történetesen halott ember.

12. A felkészült hallgató ott ült Hoffmannal szemben, és beszélt valamiről, matematikai problémáról talán, Hoffman most nem figyelt, a vizsgán a feleletére figyelt, arra muszáj volt figyelnie, de ez más, ez csak konzultáció, persze nem csak egy konzultáció, Hoffman a témavezetője, de itt mégis jobban megengedhető, hogy ne figyeljen, és Hoffman minden lehetőséget megragadott, amikor nem kell figyelnie, és gondolhat olyan dolgokra, amikre kénytelen gondolni, például az apjára, a férfira az utcán, aki hasonlított az apjára, a felesége viszonyára vagy a tanszékvezető kellemetlen nyomulására. A felkészült hallgató nem túl csinos lány rossz arcbőrrel, a kezén meg mintha ekcéma lenne, állandóan vakarta a nagy vörös foltokat. Hoffman undort érzett, csak arra tudott figyelni, hogy a lány az ekcémás kezét az ő íróasztalára teszi, bosszantotta, hogy ezen gondolkodik, nem azon, amiken gondolkodnia kellett volna. Azt kéne mondania a lánynak, hogy ne haragudjon, de migrénes fejfájás tört rá, nem tud most vele konzultálni, nagyon érdekes ez a probléma, beszéljék meg máskor. Hoffman tudta, hogy örülnie kéne, hogy ennyire lelkes a hallgató, tehetséges is, és egyébként valószínűleg érdekes problémáról beszélt, mégis valamiért taszította, nemcsak a lány ekcémás keze, de a felkészültsége is. Képtelen volt azt mondani, hogy migrénes fejfájása van, mivel nem volt migrénes fejfájása, sose volt migrénes fejfájása, így ott ült, nem figyelt a lányra, legalábbis arra nem, amit a lány mondott, csak a lány kezét figyelte, és közben nem az apjára gondolt, nem is a feleségére, hanem arra, hogy ha ez a lány csinosabb lenne, akkor valószínűleg figyelne rá, arra is, amit mond, és akkor szívesen foglalkozna vele, akkor nem idegesítené, hogy végig kell hallgatnia, akkor talán az ekcémás keze se lenne taszító.

13. Lesz egy konferencia, mondta a felesége vacsoránál.

14. A tanszékvezető megint írt e-mailt, most közös színházi programot javasolt, Hoffman és a felesége is pont ráértek aznap, Hoffman igent mondott. Érdekelte a darab, a főnökének egészen jó ízlése van a színház terén, gondolta. Jó a rendező, és premierre szerzett jegyet. Nem csak azért mondott igent, mert érdekelte a darab. Nem utasíthatja vissza egymás után kétszer a főnöke meghívását.

15. Hoffman a villamoson ült, és felhívta a bátyját telefonon. Rég beszéltek egymással. Nem tudta, mit fog neki mondani, nem tudta, mit akar neki mondani. Talán elmesélni, hogy látta ezt a férfit a zebrán, aki teljesen úgy nézett ki, mint az apjuk. A bátyja nem vette fel. Jobb is, gondolta Hoffman, megkönnyebbült. Zavarta, hogy ennyit gondol erre a dologra, az apjára, az apja halálára, az apja életére, ha az apjára gondol, az anyjára is gondol, a testvérére is gondol, a gyerekkorára is gondol. Nem akart ezekre gondolni már többet. Leszállt a villamosról, és a Művész moziban megnézett egy filmet.

16. A darab nem volt annyira jó, mint Hoffman várta. A felesége előre közölte a tanszékvezetővel, hogy csak egy pohár borra van idejük a színház után, mert korán reggel utazik Berlinbe konferenciára. A darabról beszélgettek, aztán arról, hogy a japánok víz alatti ökovárosokat fognak építeni, ahol akár több ezer ember is élhetne. Egy nagy gömb a víz alatt, el tudod ezt képzelni, nézett Hoffman a feleségére. Kiléptek az utcára, a tanszékvezető Hoffman vállára tette a kezét: – Nem akar maga docens lenni, Hoffman?

17. Indokolt lett volna, hogy Hoffman arra gondoljon, a felesége viszonya komolyabbra fordult a szeretőjével, hisz különben miért utazna el egy konferenciára, ráadásul Berlinbe. De nem gondolt erre, mert a felesége megkérdezte, nincs-e kedve vele utazni, napközben ő is tudna dolgozni a szállodában, este mehetnének étterembe, múzeumokba. Persze előfordulhat, hogy a felesége azért kérdezte meg, mert biztos volt benne, hogy Hoffman nemet mond. Még van egy vizsgáztatás, azon muszáj ott lennie. Ezt a feleségének is tudnia kellett, így nyugodtan megkérdezhette Hoffmant mindenféle tét nélkül. De miért tette volna? A látszat kedvéért? A feleségének semmi oka nem volt azt feltételezni, hogy Hoffman sejt bármit az ő viszonyáról, így nem kellett semmiféle látszatot fenntartania.

18. A bátyja nem hívta vissza, üzenetet se küldött, Hoffman arra gondolt, mi van, ha történt vele valami. Annyira nincsenek kapcsolatban, hogy meg se tudná.

19. Valamiért sokat gondolt a felkészült hallgatóra, bűntudatot érzett, amiért taszítja a lány. Ha vonzódna hozzá, se kezdene viszonyt soha tanítványával, mert bár ezt semmilyen szabály nem tiltja, nem érezné helyénvalónak. Sose kezdene viszonyt senkivel, hiába csalja meg a felesége, Hoffman nem érezte, hogy vissza kéne vágnia. Mondjuk különösebben nem is volt körülötte olyan, aki felkeltette volna az érdeklődését. Elképzelte, hogy a felkészült hallgató egyszerre szép és felkészült, lelkes, matematikai problémákról beszél, és nem ekcémás a keze, kiderül róla, hogy szereti a filmeket. Nem akarta megcsalni a feleségét, nem tudta megcsalni a feleségét, még képzeletben sem.

20. A tanszékvezető egy hivatalos kör-e-mailben is megerősítette, hogy Hoffman jövő évtől docensként dolgozik a tanszéken.

21. Hoffman a moziban ült, a film még nem kezdődött el, amikor bejött az a férfi, aki kísértetiesen hasonlított az apjára, az a férfi, aki szembejött a zebrán, az a férfi, akire köszönt, mert egyetlen pillanatig a halott apjának hitte. Kék szövetkabátban, megborotválkozva leült mellé ez a férfi, pont mellé. A kabátját később levette, az ölében tartotta. Hoffman maga se értette, de a férfi egyáltalán nem hasonlított az apjára, elképzelni sem tudta, hogy hihette egyetlen másodpercig is, hogy ez a férfi az apja, sokkal magasabb volt, izmosabb, több haja volt, a szeme is világosabb, nincs olyan pont, ahonnan nézve összetéveszthető lenne a két ember. A férfi megszólalt: – Azt mondják, ez lesz Kaurismäki utolsó filmje, és utána nyugdíjba vonul. Csak nem.

Tartalom

Minden jó így, ahogy most van

De tényleg, mi lehetett ekkora probléma?

Összefüggő ligetek

Most törött torzó már Apolló

A lány, akivel színházba megyek, nem szokott színházba járni

Vanda

Egy másik történet

Próbáltad már tejföllel?

nem érdemes belekezdeni semmibe

Augusztusban meg fog változni az életem

Ez a ház bontásra vár

Hauptbahnhof

A matrac

A kutya definíciója

Simon áll Kádár sírjánál

Evés, hajvágás, csók, alvás

15’ 22”

A szerző a kötet írása idején

a Ferencvárosi József Attila irodalmi támogatásban

részesült.

MAGVETŐ

KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto.kiado@lira.hu

Felelős kiadó Dávid Anna

ISBN 978 963 14 4484 1

Felelős szerkesztő Szegő János

Kézirat-előkészítő Tomka Eszter

Korrektor Balogh Emerencia

A borítót Audrey K. fényképének felhasználásával

Csordás Zoltán, a kötetet Pintér József tervezte

Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License