A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Shannon Mayer: Taken by Fate, 2022

Fordította
NAGY BOLDIZSÁR

A szerzőktől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Méz és Hamu udvara (Méz és jég trilógia 1.)
(társszerző: Kelly St. Claire), 2022

Toll és csont trónja (Méz és jég trilógia 2.)
(társszerző: Kelly St. Claire), 2023

Szirmok és jég koronája (Méz és jég trilógia 3.)
(társszerző: Kelly St. Claire), 2023

Copyright © Shannon Mayer, 2022

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Momir Borocki, Fehér Zsanett

A fedél Koppány Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Csémi Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-59-5

Christine Bellnek és Denise Grover Swanknek,
akik nélkül ez a könyv meg sem született volna.

Első fejezet

Sienna

Tizenöt év telt el azóta, hogy a bennünket elválasztó fátyol lehullott.

Az emberek tizenöt éve tudják, hogy nem ők állnak a tápláléklánc csúcsán – és ez nem metafora, mindenki értse szó szerint.

A vékony vasbilincsemet a velem szemközti lányhoz láncolták, és mivel neki folyamatosan járkálnia kellett, én is így tettem.

Emlékeztetnem kellett rá magam: hagytam, hogy elkapjanak. Muszáj volt, mert tudtam, hogy csak így találhatom meg Jordant. A legutóbbi razzia során kapták el az ötödik utcában, amíg én táncoltam. Nem hagyhattam, hogy csak úgy elvigyék. Meg akartam küzdeni érte, vissza akartam hozni.

Mindig is úgy éreztem, mintha az öcsém lenne, és a gondolattól, hogy elrabolták tőlem… rosszul lettem, másra akartam koncentrálni.

Négy sorba rendeztek bennünket, nőket, összebilincselve. Én jobbról a harmadik sorba kerültem, és igyekeztem kilesni az előttem állók mögül.

– Miért álltunk meg?

– Ki tudja?

– Lehet, hogy elengednek minket?

Egy nevetés volt a válasz.

Máskor talán én is velük nevettem volna. Mindig szerettem a humoros embereket. Most viszont túl közel volt a bitófa ahhoz, hogy jókedvem legyen.

Egy pillanatra elállt az eső, inkább csak szemerkélt, de továbbra is hallottam a zúduló víz hangját. A tőlem jobbra álló lányok felé néztem, akik ugyanúgy csoszogva közlekedtek, mint mi. Különböző külsejű nők, de ránézésre mind harminc alattiak.

A hozzám legközelebb eső barna lánnyal akadt össze a tekintetem. Fel sem nézett, miközben ürítette a hólyagját, átáztatva a fehér ruháját. A lába megremegett, ahogy a vizelet szaga, amit nem nyomott el a sár meg az eső bukéja sem, megtöltötte a levegőt.

– Fel a fejjel! – mondtam neki kedvesen. – Semmi nincs kőbe vésve. Le merném fogadni, hogy sokunkból csak cseléd lesz.

Ebben reménykedtem. Hogy az alakváltók cselédje leszek, aztán megtalálom Jordant, és megszökünk. Legalább azt ki tudtam deríteni, hogy a birodalomnak melyik részére vitték.

A lány rám nézett sötét szemével, és láttam, hogy könnyek gördülnek le az arcán.

– A bátyám adott el nekik, hogy ki tudja fizetni a tartozását. Szerencsejátékozik. Az anyám sem tudta megakadályozni az új szabályok miatt. Nem kéne itt lennem. Én ezt… Én ezt nem bírom tovább.

A szavai hallatán elkapott a düh. Mi lett ebből a világból? Amióta a fátyol leomlott, a „Mások” átvették az irányítást, és az emberek élete egyre elviselhetetlenebbé vált. Az utolsó néhány évünk?

Egy igazi mélyrepülés volt.

Bármenyire is szeretném mindenért a Másokat hibáztatni, kiderült, hogy az emberek éppolyan szörnyetegek, mint azok, akik ránk vadásznak. Testvérek adták el egymást, férjek áldozták fel a feleségeiket, a brókerek úgy vitték árverésre az embereket, akár az ökröket, és aki a legnagyobb tétet adta, az vitt mindent.

De én nem azért voltam ott, hogy megmentsem a világot. Hanem azért, hogy megtaláljam a barátomat, és hazamenjünk onnan a picsába.

Lassan, reszketve kifújtam a levegőt, és a lány derekára tettem a kezem, hogy egy kicsit megnyugtassam.

– Nagyon sajnálom, szívem. Tényleg. De biztos vagyok benne, hogy minden rendben lesz. – Persze tudtam, hogy csak közhelyeket nyomok. Semmi nem garantálta, hogy minden rendben lesz.

A birodalomról szóló történetek pláne nem voltak biztatóak. Vérről meg halálról regéltek. Kínzásról, nemi erőszakról.

Hát nem egy tündérmese, ami ott várt ránk, hiába próbálta elhitetni a hatalom a lakossággal.

– Biztos vagyok benne, hogy a testvéred…

– Le se szarja, mi van velem. És az anyám sem próbálkozott nagyon. Egy szájjal kevesebbet kell etetni. – A kezét tördelte folyamatosan, amitől a bilincse megállás nélkül csörgött.

Jézusom, és én még azt hittem, nekem van nehéz dolgom. Az én szüleimben legalább volt annyi tisztesség, hogy meghaltak, még mielőtt láthatták volna, mi lett belőlem. Láncra verve egy árverésre tartva, mint valami haszonállat.

A sorban elöl valaki öklendezett, a hang és a látvány pedig hasonló ingert váltott ki több lányból is.

– Picsába! – sziszegtem a fogamat összeszorítva, és elfordultam. Most nem mutathattam gyengének magam.

Az egyik őr, aki gyakori vendég volt a bárban, ahol táncosként dolgoztam, biztosított afelől, hogy a következő szállítmány a vérfarkasokhoz megy. Az alakváltókhoz. Ők voltak soron, hogy új lányokat és fiúkat kapjanak.

Ami azt jelentette, hogy ez volt az egyetlen esélyem, hogy megmentsem Jordant.

Két hónappal azután, hogy a birodalomba érkeztem, egy hajó jelent meg a kikötőben, hogy elvigyen bennünket. Megérintettem a csuklómon lógó gyöngyös karkötőt. Hatvan gyönggyel kezdtem. Naponta egyet vettem le, hogy mérjem az időt. Ha az utolsó nap sem találom meg Jordant…, akkor nélküle kell majd távoznom.

De egyelőre nem is voltam hajlandó mérlegelni ezt a lehetőséget.

Előttem a fiatal barna hajú lány olyan veszettül remegett, hogy az előtte és a mögöttem állónak is csörgött tőle a lánca. De csoszogott előre kitartóan. A láncom megrándult, előrébb léptem, és láttam, hogy a barna szemű lánynak mentőövre volt szüksége.

Úgy döntöttem, én leszek az, ha csak pár percre is.

– Szia! A nevem Sienna. Téged hogy hívnak?

– Hannah. – Csuklott a sírástól. – Szerinted tényleg cselédek leszünk? Nem akarok a farkasokkal menni. Vagy a vér… szívókhoz. – Egyre halkabban beszélt, és vadul rázta a fejét, mintha a határozott tiltakozás bármit is segíthetne a helyzetén.

A négy sor tovább haladt előre a sáros ösvényen, előttünk több ezren meneteltek a karámba, az Alfa Birodalommal több mint tízéve kötött szerződésben foglaltaknak megfelelően.

A szerződés pofonegyszerű. Mi embereket ajánlunk fel áldozatul egy viszonylagos békéért cserébe, hogy ezek a nálunk jóval hatalmasabb lények ne pusztítsanak el bennünket. Igény szerint feltölthették a készleteiket a szárazföldről, amíg nem okoznak káoszt azzal, hogy lecsapnak ránk, rémületet és zűrzavart okozva az utcákon.

A vámpírok, vérfarkasok, tündérek, démonok és bukott angyalok nem kószálhattak szabadon a világunkban.

Elvileg.

Megborzongtam.

– Szerintem nagy esélyed van rá, hogy egy tündérhez vagy a szárnyasokhoz kerülsz. Nagyon csinos vagy, és tudod, ezek nagyra értékelik a szépséget. – Már amennyire én tudtam. Az igazat megvallva nem sok fogalmam volt arról, mi történik a karámokban, hiszen senki nem jött még vissza onnan, hogy meséljen erről, de Hannah-nak nem kellett erről tudnia. Ahogy arról sem, hogy mindannyiunkat a farkasokhoz visznek. A pánikolás nem segített volna rajta.

A mennydörgést egy éles villámlás követte, ami megvilágította a part menti karám felé tartó lányok alakját.

– Te hogy kerültél ide? – kérdezte Hannah két csuklás között. – Furcsa akcentusod van. Honnan származol?

Elmosolyodtam, habár kezdtem egyre fojtogatóbbnak érezni, hogy önként belesétáltam ebbe a horrorba. Mert kezdtem felfogni, mi történik.

Két hónap.

Két hónapom volt, hogy megtaláljam Jordant és kijuttassam innen mindkettőnket.

– A szüleim nem sokkal azután haltak meg, hogy a fátyol leomlott és minden elbaszódott. Majdnem tíz évig egy londoni árvaházban éltem, aztán közölték velem, hogy már nincs senkim. És azóta… Észak-Amerikát járom.

Mindig hajtott valami vágy, hogy menjek tovább és még tovább. Képtelen vagyok hosszabb ideig megmaradni egy helyen. Csak addig, amíg nem keresek elég pénzt a táncolással arra, hogy továbbálljunk Jordannel.

Ugyanazokat a köröket futom újra meg újra.

Csak a bolondok maradnak egy helyben, meg akik fel akarják hívni a figyelmet magukra. Pláne az én koromban. Néhány év múlva már nem fogok abba a korosztályba tartozni, ami a gyűjtők számára érdekes.

– Biztonságos helyet kerestél? – kérdezte Hannah.

– Valamit kerestem, az biztos. – Megvontam a vállam és erőltetett mosolyra húztam a szám.

Nem tudtam volna megfogalmazni, mit keresek, de belül valami azt súgta: közel járok már hozzá, hogy megtaláljam. Azt súgta: valaki vár rám, aki ugyanúgy vágyik rám, mint én rá. Röhejes gondolat, tudom.

Pislogtam, és kényszerítettem magam, hogy rámosolyogjak Hannah-ra.

– Azért voltam Seattle-ben, hogy megtaláljam egy volt osztálytársamat – ez is igaz volt. – Rose-t. Ez a neve. Egy árvaházban éltünk még Londonban. Na mindegy, a gyűjtők egyik razziáján, a belvárosban, elkaptak.

A történetem második fele nem volt teljes mértékben igaz. Nagyon ügyesen el tudtam már kerülni a razziákat, és valójában ezúttal hagytam, hogy elkapjanak. Jordan miatt.

– Ó! Akkor nem volt szerencséd, mi?

Majdnem elnevettem magam.

– Az nem kifejezés, szívem!

Talán a tiszteletlen nevetésem miatt fordult a szerencsém aznap, amivel magamra vontam valami ismeretlen isten haragját. Mert azt gondoltam, túljárhatok a természetfeletti lények eszén, akik kisajátították a világunkat. Talán, ha józanabb és szerényebb lettem volna, akkor nem kellett volna szembenéznem a legrosszabb rémálmommal.

Valaki megragadta a karomat, én pedig megpördültem, és egy nagydarab férfival találtam magam szemben, akinek varratoknál foszladozó, szűk ingje és az arra rávett, szintén apró mellény alól kibuggyant a hatalmas hasa. Úgy nézett ki, mint egy túltöltött és penészedésnek indult, hosszú kolbász. A mellényét szegélyező szőrme és a farkasfejjel díszített jelvénye jelezte, hogy az alakváltók ügynöke. Vissza kellett tartanom a megkönnyebbült sóhajomat.

Egyre közelebb és közelebb leszek – és hamarosan megtalálom Jordant.

– Hé, te! Menjél ebbe a karámba! – mordult rám, és durva mozdulatokkal levette rólam a bilincset.

Felettünk úgy üvöltött az égbolt, mint egy pitbull a roncstelepen. Vagy mintha figyelmeztetni akart volna. Fény villant, aztán megnyílt az ég. Mintha dézsából öntötték volna.

Északnyugatról mindenki tudta, hogy szar az időjárása, de azért ez túlzás volt. Az ég felé emeltem az egyik kezem, és a felhők felé pillantottam. Simán el tudtam képzelni, hogy felbukkan egy másik faj is, csak hogy megnehezítse a dolgunkat.

Mintha nem lett volna így is elég bajunk.

Tündérek.

Vérfarkasok.

Angyalok.

Démonok.

És a legrosszabbak? Szerintem a vámpírok. A fátyol leomlása után a háborúban ők álltak a frontvonalban.

Nem mintha túl sokáig tartott volna az a háború.

Egyáltalán nem.

Az öt faj szövetségének hatalma, varázsereje és az elemek feletti irányítási képessége bennünket, embereket hetekre lebénított.

A világ kormányai és a NATO vádalkuért könyörgött, és végül meg is kaptuk.

Egy csereprogramot: néhány áldozatért cserébe meghagyják a többség életét.

A bennünket körülvevő drótkerítésre tettem a kezem. Egy kör alakú karám, amiben huszonöt nőt tartottak fogva.

– Figyelem, figyelem! Az egyik karámba kerülnek, akiket szexre használnak. Lesz egy karám, amibe az élelem megy. Egy harmadik karám a rabszolgáknak. És végül egy…, amibe senki nem akar kerülni. – A kövér, mellényes ember felnevetett. – Senki, de senki! A csali. Ha a negyedikbe kerülsz, az rohadt nagy szívás.

A csali.

A szívem összerándult.

– Azt a kurva! – motyogtam. Fogalmam sem volt róla, hogy ez is egy opció.

A nagy hasú ember körbejárt a ketreceken, és olyan hangerőn beszélt, hogy túlkiabálja a vihart.

– Ez a huszonöt nő is ugyanabban a hajóban utazik, mint a többi. De ők nem jutnak el a birodalom területére, hanem behajítják őket az Atlanti-óceánba.

– Mi van? Miért? – kérdezte kétségbeesetten egy nő előttünk. – Miért hajítanak le bennünket a fedélzetről? Miért nem küldenek inkább haza bennünket, ha semmi hasznunkat nem veszik?

A kövér pacák megint felröhögött.

– A mélység természetfeletti lényeinek is kell a táplálék, kicsi szívem. Tudod, nekik is nagy az étvágyuk: és ez is része volt az alkunak. Csak erről senki nem szeret nyilvánosan beszélni, érted? Nem akarják elárulni a titkunkat. – Harsány nevetése mindent betöltött. – Ó, el is felejtettem: egyikőtök sem lesz képes továbbadni a titkainkat!

Rémület járt át, és alig bírtam megállni a lábamon. Azt hittem, valami cseléd lesz belőlem esetleg. Egy ágyas vagy egy hárem tagja a legrosszabb esetben. A tervem egy ilyen eshetőségben tűnt csak kivitelezhetőnek. Nem volt könnyű dolgom, de mindent elkövettem annak érdekében, hogy a legkevésbé se tűnjek vonzónak. Na de most? Most minden megváltozott. Egyetlen. Szó. Miatt.

A csali.

A csali nem szerepelt a listámon, amikor végigvettem, mi minden történhet velem, ha Jordan keresésére indulok. Mivel senki nem jött még vissza onnan, hogy elmesélje, mi történik ott.

A kerítésbe fogódzkodtam, és a légzésem szabályozásával igyekeztem uralkodni a közelgő pánikon, miközben abba a gondolatba kapaszkodtam, hogy helyesen döntöttem. Meg kellett keresnem Jordant. Szüksége volt rám.

Egy másik nő lágy, dallamos hangja szállt felénk, miközben az eső a testünket verte, átáztatva a hajunkat, a bőrünket és a ruhánkat.

Átöleltem magam, hogy egy kicsit melengessem a testem, és próbáltam átadni magam a kellemes dalnak, ami a bűzös karámokban zengett, azt remélve, hogy talán egy pillanatnyi békére lelek.

– Száz nőt zártak karámba,

Száz nő sorsa talány ma.

Nem mind marad életben, de ki él, az is áldozat.

Hogy béke maradjon,

Hogy a vér ne folyjon.

Száz nő, könnyünk értetek árad.

Egyik lépés a másik után, a staféta nálad.

Ezer könnycsepp, teleholdkor várnak.

– Hozzátok ide azt a dalosmadarat! – Egy éles hang harsant fel a viharban. – A licitálók szórakozásra vágynak.

És ezzel meg is menekült az egyikünk. Legalábbis egyelőre. Mert jól játszott. Elbűvölte őket.

– Azt a kurva! – motyogtam. Hacsak nem vágytak egy olyan csajra, aki válogatott káromkodással tud szolgálni brit akcentussal, és akinek jó érzéke van ahhoz, hogy jó nagy szarba keverje magát, nekem nem sok esélyem volt.

Sosem jutott eszembe, hogy szükségem lehet valami kicseszett képességre, mint mondjuk az éneklés, ha elfogatom magam a gyűjtőkkel. Arra számítottam, hogy majd rám néznek, rájönnek, hogy nem vagyok olyan szép, mint ami nekik kell, és aztán betesznek cselédnek valamilyen ugató csávó mellé. És ennyi.

Mielőtt a gondolatmenet végére érhettem volna, valaki rángatni kezdte a pólómat. Megfordultam, és azt láttam, hogy Hannah hatalmas szemmel, döbbenten néz rám, és úgy elsápadt, mintha tejfölt kent volna a képére. Eszembe sem jutott, hogy valójában nem is ismerjük egymást, magamhoz rántottam és szorosan megöleltem – talán mert nekem is éppannyira nagy szükségem volt abban a pillanatban a testi érintésre, mint neki. Sovány teste reszketett a karomban, az arcát pedig a vállamba temette.

– Annyira félek, Sienna, most mit csináljunk? Én úszni sem tudok! Nemhogy énekelni, vagy…

Az egyik körülöttünk álló nő azt figyelte, ahogy Hannah-t nyugtatom.

– Tudom. Mind ugyanabban a csónakban evezünk most, szívem. Csak egy dolgot tehetünk: kihozzuk a legtöbbet ebből.

– A legtöbbet – egy mérges hang csattant fel a karám másik végében. – Ebből semmi jót nem tudsz kihozni, te idióta!

Egy nő indult el felénk, aki valószínűleg fiatalabb volt, mint amennyinek kinézett. Szőke haja gubancosan szanaszét állt, és egy nagy tincset kitéptek a fejéből, aminek a helyén csúnya kopasz folt maradt. Sántikálva jött, a bal lábát húzta maga mögött.

– Még ha nem is dobnak bele az óceánba, fizetségül, mind meghalunk!

Hannah pislogott.

– Fizetségül?

– Ezt az árat kell kifizetni, hogy a hajó átkelhessen a többi lánnyal a birodalomba. Csali. Hallottad, mit mondott a kövér csávó. – Elmosolyodott, elővillantva hófehér, vakító fogsorát, ami különösen szembetűnő volt a piszkos arca miatt. – Azt hiszed, ha nem dobnak a vízbe, hosszú életed lesz? A vérfarkasok szeretnek vadászni. Az ember számukra játékszer. A tündérek úgy tekintenek ránk, mint a bogarakra, rovarokra, amiket el lehet taposni vagy kitömve el lehet tenni üvegbe, ha elég érdekesek vagyunk ahhoz, hogy tanulmányozzák a testünket.

Ahogy a körülöttünk álló nők elhallgattak, őt hallgatva, a szőke egyre erélyesebben beszélt.

– És az angyalok? Semmivel sem jobbak, mint az unokatestvéreik, a démonok. Világos vagy sötét, mindegy, ugyanazt akarják: elpusztítani a lelked, és hagyni, hogy megrothadjon a tested. – Rám mutatott, és volt képe elkapni az egyik hajtincsemet. – De a vámpírok a legrosszabbak. Ezt mind jól tudjuk. A vérünket isszák. Addig basznak minket, míg el nem ájulunk. És aztán ha ránk untak, a háziállataik elé vetnek, hogy egyenek meg minket. A saját maguk által létrehozott szörnyszülöttek elé. Sárkányszerű lények, akiket vadászoknak neveznek. Pedig szimpla emberevők, ha engem kérdezel. Mert a vadász ad némi esélyt a prédának a menekülésre.

Most már jéghideg volt a kezem, az eső egyre hidegebb lett, bár ezt nem igazán érzékeltem, ahogy a nő szavai mélyre hatoltak bennem, szétzilálva minden maradék magabiztosságomat.

– Mégis honnan tudod ezt? Nem voltál még ott. Különben nem lennél most itt – mutattam rá, és pár nő egyetértően motyogott.

A nő horkantva nevetett.

– A pasim őrként dolgozott nekik. Tudja. Ismeri a történeteket, és mindent elárult nekem.

– És akkor hogy lehet, hogy mégis itt kötöttél ki? – kérdezte egy kék szemű, vörös hajú lány. – Ha egy őrrel keféltél, hogyhogy nem vagy biztonságban?

A szőke nő az ajkát biggyesztette.

– Úgy, hogy nem kellek neki. Meg a gyerek se, amivel felcsinált. – Végigsimított a kissé gömbölyödő hasán. – Így a legkönnyebb megszabadulni tőlem, gondolom.

Hannah annyira reszketett mellettem, hogy térdre esett.

– Én… én ezt nem bírom. Nem vagyok rá képes, Sienna. Nem megy. Anyám azt mondta…, hogy mindig van kiút.

Semmi értelme nem volt annak, amit mondott. Felé fordultam, ahogy a hajához emelte a kezét. Próbáltam értelmezni, amit az imént mondott, miközben kihúzott a tincsei közül egy hajtűt. Hosszú, vékony, halálos heggyel.

A szemembe nézett.

– Legyél bátor mindannyiunkért, Sienna!

Aztán egy határozott mozdulattal a torkába nyomta a hajtűt. Öklendezett, összeesett, majd kihúzta a tűt a nyaka oldalából. A sebből bugyogott a vér, én pedig mellé térdeltem.

– Hannah, ne! – A torkára szorítottam a tenyerem, de már túl késő volt. Egy artériát vágott át, a jeges kezemet átáztatta a forró vére.

Körülöttem többen felüvöltöttek, Hannah még egyszer utoljára a szemembe nézett, a szája hang nélkül mozgott.

Legyél bátor! Legyél bátor! Legyél bátor!

A halála pillanatában is néztem őt, láttam, ahogy a fény kihuny a sötétbarna szemében, és a pupillája rémisztően elhalványul. Mintha egy felhő húzódott volna a szemére, miután távozott a lelke.

– Menj onnét!

Durva, érdes kéz ragadta meg a vállam, elrántott Hannah-tól, és a karám sáros, hugyos, szaros földjére hajított.

Négykézláb megfordultam, és néztem, ahogy a karámőrök elvonszolják Hannah-t a bokájánál fogva.

– Egy csali már megvan, ez könnyen ment – ugatta az egyikük.

Becsuktam a szemem, hogy visszatartsam a könnyeimet. Nem azért, mert Hannah nem érdemelte meg, hogy gyászoljam, hanem mert… igaza volt. Bátornak kellett lennem mindannyiunk érdekében.

Magamért és Jordanért.

Szinte hallottam is a barátom hangját, aki nemegyszer elmondta:

Ha valaki képes rá, az te vagy, Ceecee.

A sárba nyomtam a kezem, hogy feltápászkodjak, és a tenyerem alatt valami keskeny, kemény, fémes tárgyat éreztem. Köré szorítottam az öklömet, és az jutott eszembe, hogy ez csak a hajtű lehet, amit Hannah becsempészett ide az őrök tudta nélkül.

A fegyver nyilván tiltólistán volt, de ezt be tudta hozni ide.

Óvatosan kihúztam a sárból, megtöröltem a pólómban, hogy a piszok és vér java lejöjjön róla. Az aranyszínű hajtű legvastagabb részén egy pillangó díszelgett.

– Menj a fény felé, pillangólány! – suttogtam, ahogy hátranyúltam, összefogtam a sűrű hajamat és átszúrtam rajta a hajtűt.

Bár kicsi volt, tudtam, egy fegyver megadhatja nekem a szükséges előnyt. És talán lehet valami értelme Hannah borzalmas halálának, ha életben tudok maradni, megtalálom Jordant, és megszökünk.

– No, emberek! Sorakozó! – Penészes Kolbász Csávó visszatért a szőrös mellényében.

Halvány remény ébredt bennem. Az ember pont így képzelne el egy vérfarkasklánoknak dolgozó fickót: épp ilyen ruhában, messziről érezhető, nedveskutya-szaggal, ami jelzi, hová tartozik.

Akkor valószínűleg a farkasok fognak alkudozni rajtunk.

Tarts ki, Ceecee. Mindjárt vége!

Egy pillanat alatt talpra álltam, és beálltam a sorba a többiek után. Most nem annak volt itt az ideje, hogy megmutassam, mennyire különbözöm a többi nőtől. Hogy céllal jöttem. Hogy oka van annak, hogy itt vagyok. Majd eljön annak is az ideje, csak türelem. Lassan kifújtam a levegőt, és tettem előre egy lépést, majd még egyet. Hamarosan sorra is kerültem.

A nagydarab férfi felemelte a kezét.

– Név, életkor, bármilyen különleges képesség?

Na, lehettem volna okosabb is, de a félelem és a sokk, hát… szemtelenné tett.

– Ez itt a Miss Amerika szépségverseny? Sajnos nem hoztam magammal a bikinimet. – Úgy tettem, mintha levegő után kapnék, és a szám elé rántottam a tenyerem. – Jaj istenem, most mi lesz?

Ahhoz képest, hogy mekkora volt, egész gyorsan mozgott. Elkapta a fejem oldalról, és jó erősen megrázott, hogy szó szerint kiverje belőlem az információt.

– Név, életkor, bármilyen különleges képesség! Most azonnal, hacsak nem akarsz a kis barátod után menni csalinak!

Megragadta a fejem, és olyan erősen fordította el, hogy kénytelen voltam Hannah-ra nézni, aki a karámok között hevert, odahajítva.

Üres tekintetét mintha rám szegezte volna.

Egy pillanatra Jordant láttam ott helyette, ernyedt testtel, élettelen szemmel.

Nem, nem akartam arra gondolni, hogy már nem él.

– Sienna, huszonegy. – Elhallgattam, azon kattogott az agyam, ugyan miben vagyok jó. A rövidke listán nyilván ott volt a tánc, de vajon mire van szüksége a farkasoknak?

– Hát, ööö… Értek az állatokhoz.

Undorodva felhorkantott, majd maga elé mutatott.

– Kövesd a többieket! Sok szerencsét ehhez a képességhez!

És ennyi. Nem volt más irány.

Átlökdöstek két, síró nőkkel teli karám között. Lehajtott fejjel mentem előre, düh és szomorúság keveredett bennem. A szememből forró könnycseppek gördültek le, a hideg arcomat melegítve, ahogy felvánszorogtam egy rövid lépcsőn és kikötöttem egy platón. Próbáltam kivenni, mi van körülöttünk, de a padló mentén reflektorok villantak fel, így nem láttunk magunkon kívül semmit és senkit.

– Múlt hónapban férfiakat vittek a farkasokhoz, és most ugyanahhoz a falkához visznek minket is.

– Ezt honnan tudod ilyen biztosan?

Körbenéztem, és megláttam azt a nőt, aki azt állította, hogy az egyik őrrel járt korábban.

– Robbie mondta – felelte a szőke gúnyos vigyorra húzva a száját, és ismét megérintette a hasát. – Ez a minimum, amit tehetett értem. A farkasoknak szüksége van szülésre kész lányokra.

A hasára néztem, és elfogott a jeges rémület. Robbie az a típus volt vajon, aki ténylegesen segíteni akart ennek a kismamának, vagy az, aki a lehető legvéglegesebb módját választotta annak, hogy megszabaduljon tőle?

Az előttem álló nők egyik lábukról a másikra álltak. Majd őrült suttogás kezdődött, de aztán férfiak mormogását is hallottam lentről, a közönségből, meg székek reccsenését.

A licitálók.

A vérfarkasok.

Ők biztosan láttak bennünket, csak mi nem láttuk őket.

A szívem hevesen dobogott, a szememet erőltettem, hátha mégis ki tudok venni valamit.

– Ti látjátok őket? – kérdeztem.

Valaki rám pirított, hogy hallgassak, de a mindent átható rettegés nem hagyott nyugodni. Látnom kellett a licitálókat.

Óvatosan elindultam a nők sorai között, és senki nem próbált megállítani.

Senki nem akart a legelső sorban állni.

Csak egy idióta: én.

Megálltam az emelvény szélén, és a koromsötétbe bámultam, fojtogatott a kétségbeesés. Ha láthatnám őket, ez a borzalmas félelem talán csitulna egy kicsit. Amikor már azt hittem, nem bírom egy perccel sem tovább, az egyikük előlépett a fénybe. Kinyílt a szám, majd be is csuktam gyorsan, miközben a férfit lestem, akit már ezerszer láttam az álmaimban.

Étcsokoládé-barna szem, hollófekete haj, és olyan arc, mintha maga Michelangelo faragta volna…

Valahányszor vele álmodtam, menekültem. Ő mindig elkapott, megragadta a torkom, és tisztán éreztem a dühét, még álmomban is.

És ami még ennél is rosszabb…

A felső ajka mögül kivillant az agyara, és ahogy a fény megcsillant rajta, úgy nézett ki, mint a csiszolt gyöngy, amit azért élesített és ápolgatott olyan gondosan, hogy ölni tudjon vele.

– Ó, bassza meg! – suttogtam.

Minden reményem elszállt, ahogy végigjárt a rettegés. Nem elég, hogy az egész kibaszott Varázsbirodalom legszadistább lényeinek adnak el. Most már azt is tudom, hogy rémálmaim szörnye életre kelt.

És nem menekülhetek meg tőle azzal, hogy felébredek.