Magyary Ágnes

Az örök székely

– részlet –

Copyright © Magyary Ágnes, 2024

…keresztény hitéért pogány atyja eltaszítja. Törvénybe kerül, ahol meggyötrik, majd beveték az temlecben és nagy fényesség betelé az temlecöt. Mikoron imádkozott vóna, kéré Úristent, hogy mutatná meg őneki személy szerént az ő ellenségét, ki ellene viaskodnék. És íme megjelenék ő előtte egy nagy kegyetlen sárkány, ki mikoron őtet el akarná nyelni, szent keresztnek jegyét veté reá, és ottan elenyészék. Annak utána esmég neki jelenék embernek képében és mondá: elégödjél meg immáron én felőlem és ne háborgass. Szűz szent Margita asszony szent keresztnek jegyét veté reá, és ottan isteken (üstökön, vagyis hajánál fogva) ragadá és lábai alá nyomá, mondván: aláztassál meg kevély ördög egy asszonyállatnak lábai alatt. Az sátán kedég kezde kiájtani: óh bódog Margita meggyőztettem immáron. Ha firfiú győzne meg engemet, nem gondolnék vele, de íme egy gyenge szűztül győzetőm meg. Szűz szent Margita asszony kedég megkérdé… miért háborgatná ollyan igen az keresztyéneket. Mondá: miért mi az erek boldogságot elvesztöttük, hova az embereket viszik, természet szerént bánjok és azon való nagy irigységből háborgatjok őket, hogy ő velök es veszthetnők. És ellyen dolgokat jelentgetvén, fölemelé Szent Margita asszony torkáról lábait és mondá: fuss el ennen hamar nyavalyás és ottan elenyészék.

Érdy-kódex

Ördögidő

A szokatlan öltözetű férfi megállította az időt. Nem mintha túlzott jelentősége lett volna a tempus felfüggesztésének, mivel lényegében az már 1711-től nem nagyon araszolgatott előrefelé azon a vidéken, inkább az illető ruházatán csodálkoztak. Hiszen még sosem láttak senkit a legnagyobb nyári melegben cilinderben, napszemüvegben, biciklisnadrágban és frakkban, amely alá már nem vett fel semmit ez a furcsa idegen. Vidáman kunkorodott ki a frakk-kabát alól a mellszőrzete, és nevetett rá az időtlenségbe rekedt tájra. Szó, mi szó, kissé pimasz kivagyisággal. Amolyan bicskanyitogató módon. Érezték a bizsergést és az indíttatást, hogy helyreigazítsák az idegent a pökhendien előrekunkorodó öntudatával együtt.

A biciklisnadrágra a magyarázatot az adta, hogy az idegen férfi biciklin érkezett – mások is karikáztak azon a vidéken. A napszemüveg viselését a nyári napsütés indokolta. A cilinder is védett a melegben − a faluban is mindenki kalapot hordott. Igaz, azok szalmából voltak. A frakk-kabátnak és az ing hiányának nyitját nem találták, de nem firtatták az okát. Ők sem nagyon szívelték a kíváncsiskodókat. Ami a szokatlan kinézet mellett még nagyon furcsa volt: az idegent nem érdekelte a templom. Ilyet még nem pipáltak. Mindenki a templom és annak híres-neves freskói miatt érkezett a faluba, amelyet derék kálvinista őseik gondosan levakoltak még a XVI. században, de aztán a XX.-ban lekaparták a vastag réteget, ezután kezdtek ömleni az érdeklődők és a művészettörténészek a faluba, aminek az lett a vége: az évszázadokon keresztül épségben megőrzött egyik falfestmény nem élte túl a sok nézegetést, és végképp lepottyant a megsemmisülésbe.

De a cilinderes, biciklinadrágos idegent nem érdekelték sem a freskók, sem a művészettörténet. A kocsmába ült be. Azaz a kocsma előtti napernyős asztalokhoz, és ivott. Eleinte nem szólalt meg, így aztán ők sem zavarták − a bicskázási szándék nem minősül alkalmatlankodásnak. Azon morfondíroztak magukban, miképpen lehetséges megállítani az időt. Jobban mondva: kinek van erre hatalma. Csak egy valakinek. És ebben igaza volt az idegennek: azt az illetőt nem lehet a templomban megtalálni.

Az Ördögöt jól ismerték arrafelé. Azonban jobban kedvük szerint való volt, ha nem az ő falujukban sétafikál. Ezért is figyelték gyanakodva a békésen illogató idegent, mert nem lehettek biztosak abban, hogy nem pont most jött el hozzájuk galibát okozni. Mert ez a sátánfajzat – azaz az Ördög – nagy mestere a dolgok feje tetejére állításának, a hétköznapok borzolásának, az idegek cibálásának. Ők meg nem álltak készen egyikre sem. Semmi szükség semmit sehova sem állítani – a templom is csak egyszer állt fejre, és az pont elég volt −, a hétköznapok 1711 óta egyformák, idegeik pedig az ötvenes évek óta nincsenek.

Az Ördöggel viszont egyszer még nagyon régen összeakadt a bajszuk, ez még a törökdúlás idejére nyúlik vissza, amikor mentették a menthetőt, és minden értékesebb vagyontárgyukat az Almási-barlangba hordták volna – ki a feleségét, ki a lovait –, de az Ördög akkor is megviccelte őket: a hitvány, semmilyen Homoród egyszer csak kiáradt, és útját állta az Almás felé haladó megpakolt szekereknek. Hetek óta nem esett az eső, a patak úgy elapadt, hogy a békák az elköltözést fontolgatták, amikor a sátánfajzat − az ősellenségük − fogta magát, és beleköpött abba a nagyítóval is alig található pocsolyába. Erre az a mihaszna érfolyás úgy ömlött ki a mederből, mint filozofikus bölcsességek a Bricseszes Bestiából, amikor lepuffantotta a papjukat az első világháborús obeliszk mellett 1951. december 24-én. A pap darab faként dőlt el, fröcskölt a vér és az agyvelő mindenfelé. Még az Ördög is legurult meglepetésében a temetőoldalról, és megesküdött nekik a pokol összes kénköves fogatcsikorgató kínjára, hogy neki ehhez az égadta világon semmi köze. Hittek neki, mert ismerték jól a csínyeit. Ha ő főzött volna ki valamit a pap ellen, az valami ilyesmi lett volna: temetés közben felpattanó koporsófedél kipattanó virgonc halottal, aki az őt sirató gyászoló gyülekezetre emeli butykosát; a vasárnapi úrvacsorás istentiszteletre váratlanul besétáló medve az Úr asztalára vértől csöpögő lépet dob, majd angolosan távozik.

Tehát a legrosszabb pillanatban áradt ki a Homoród, és öntötte el a határt, pedig előtte már a garast fogakhoz verő, alávaló almásiakkal is megegyeztek nagy nehezen, hogy némi aranypénzecske ellenében – hogy mennyiben is pontosan, ebből később parázs viták keletkeztek − nagy kegyesen és keresztényi kötelességtől vezérelve megengedik nekik is, hogy a híres-neves barlangjukba rejtsék el vagyontárgyaikat és asszonyaikat. Az Ördög a Bágyi-hegy oldalában figyelte közeledésüket, és amikor a szekerek megtorpantak a hömpölygő víz előtt, harsány röhögésbe tört ki, és úgy rázta a csínytevése felett érzett öröme, hogy a megművelt földeken keresztül gurult le – rozs, búza, árpa tört derékba. Boldogan szökött patás talpára az ősellenségük, miután egész éves munkájukat nyomorította meg boldogságos gurulásában, majd vidáman ugrált el a tájon elterpeszkedő vízben, azt ordibálva:

– Süthetitek az Almásotokat, balgák!

Természetesen nem jutottak el a barlangig, az értékeiket végül a saját erdejükben rejtették el, és azok a garasos, zsugori, istenverte almásiak nem akarták visszaadni az aranypénzecskéjüket, mondván: ha az Ördög is benne van a dologban, az már nem számviteli, hanem teológiai kérdés, és ők ilyen kényes ügyekben nem foglalnak állást.

A napszemüveges, cilinderes, biciklinadrágos idegen szó nélkül szürcsölgette sörét a kocsma előtti asztalnál. A falubeliek hol gyanakodva, hol kíváncsian méregették. Mindenki ráért, hiszen megállt az idő. Kedd este hétkor történt meg ez a beavatkozás – azaz az idő felfüggesztése −, így aztán addig üldögélhettek az asztaloknál, ameddig csak tetszett, hiszen a kedd este hét már nem időpont volt, hanem állapot. De nem is az volt a kérdés, hogy mennyire időszerű az idő, hanem inkább az: mit kezdjenek a hirtelen ölükbe hulló lehetőséggel? Ők sosem arról voltak híresek, hogy az ilyesmivel jól bántak volna.

– Nincs érzékünk hozzá − mondogatták.

– Mihez? − kérdezgették a templomot látogatók.

– Az időhöz – magyarázták az értetlenkedőknek –, az időhöz meg a történelemhez.

Az Ördög persze imádta a történelmet, teljesen odavolt érte, mert úgy vélte: neki más dolga sincs, mint a zavarosban halászni, és van-e zavarosabb a tempusnál és a historiánál. Sándor Zsiga viszont azt állította, rossz helyen keresgélik a baj forrását, annak semmi köze sincs sem az idő múlásához, sem a régmúlt eseményeihez – tudta, miről beszél, mivel sokat látott ember volt –, itt egyedül egyvalaki felelős minden slamasztikáért, ha ezt a gaztevőt sikerül fülön csípni, jól megrugdosni, meszesgödörbe dobni, amikor onnan megpróbálna kimászni, furkósbottal jó erősen fejbe verni, csak azzal zökkenne vissza az önmagából kifordult világ a helyére. Addig csak áltatják magukat, és írhatnak megannyi levelet a megyei tanácsnak, hogy intézzék ügyes-bajos dolgaikat, vagy panaszolhatnak a választások előtt falujukba látogató politikusoknak, hordhatják a szénát a mezőről, kapálhatják a gyomot a kertjükből, semmire sem fognak jutni. Szégyenkezve és kissé bosszankodva látták be, az öreg Sándor Zsiga bának igaza van, és mind az idő, mind a történelem őt igazolja.

Tehát ott ültek az idegent figyelgetve a kocsma előtti asztaloknál lecsupaszítva, mert amikor megszűnik az, ami az egész életünket kemény kézzel igazgatja, az ember kiszolgáltatottnak fogja érezni magát. Még ők maguk sem tudták, hogy kétségbeesni vagy örvendezni kell. A kétségbeesés arrafelé nem nagyon volt jellemző, helyette ott volt az akasztás, bár az öngyilkosság nagy szégyen, de még nem volt olyan, hogy emiatt bárkit otthagytak volna a kötélen – legfeljebb csak egyszer. Az örömmel is óvatosan bántak, főleg idegenek jelenlétében, mert annyiszor tűnt úgy, hogy minden más lesz, de végül kiderült, csak az apokalipszis bömbölése harsogja be a vidéket és az életet.

A bökkenők aggasztóan sorjáztak a kellemes sörözgetés horizontján, azonban kétségtelenül előnyei is voltak a cilinderes idegen megjelenésének. A csorda nem érkezett be a faluba, következésképpen fejni sem kellett hazarohanni, vagy bezárni éjszakára az állatokat. A vacsora érvényét vesztette. Az alvás idejétmúlttá lett. Viszont a kocsma végtelenített nyitvatartása bizsergető újdonságokkal kecsegtetett.

Az idegen – akiről még nem tudták eldönteni, hogy maga az Ördög, vagy sem – három nap múlva szólalt meg, azaz egészen pontosan kedd este hétkor.

– Hol lehet itt megszállni? – kérdezte a biciklinadrágos, minden átmenet nélkül.

Ők meg azt gondolták: hohó. A sátánfajzat ide akar költözni, miért nem megy inkább Csíkba. De lelkesen bólogatni kezdtek, hogy hogyne, rengeteg üres ház áll a faluban. Félre is tolták azonnal a sörösüvegeket, és kurjongatva indultak el, kifele a Gergely utcán a hegyre, ahol jobbra fordulva, a Nagykertet maguk mögött hagyva mutatták:

– Itt senki sem lakik.

Az idegen elszántan meresztette a szemét, de semmit nem látott.

– Itt nincs semmiféle ház – mondta.

– Dehogy nincs – biztatták az emberek nagy vállveregetésekkel –, nézze csak meg jobban, ne legyen ilyen szűk látókörű. Itt lakott Vilma néni. Gráncsa Vilma néni − tették még hozzá akkurátusan, nehogy a cilinderes tévedésbe legyen a falu Vilma nénijeivel kapcsolatban.

Majd arról beszéltek, hogy az ő falujuk szerény, és nem áll benne annyi fényes sokemeletes palota, mint azon a helyen, amihez a cilinderes feltételezhetően hozzászokott.

– Mi itt egyszerű emberek vagyunk – mondták hamis pátosszal.

– De nincs itt semmiféle ház!

– Vegye le a szemüvegét – tanácsolták segítőkészen.

Készségesen eleget tett a felszólításnak. A helyet, ahová az alkalmi ivócimborái vezették a biciklinadrágos idegent, rozzant kerítés határolta, amelyet csak a Szentlélek tartott egyben, és a kaput még a helyiek sem merték nyitogatni, mert félő volt: abban a minutumban kártyavárként omlana össze az egész tákolmány. A kétes állapotú kerítés mögött térdig ért a gaz, ház azonban sehol. De nemhogy építmény nem állt ott, de még nyoma sem volt annak, hogy valaha – bármikor, akár a sárkányok korában − bármiféle ember alkotta lakhely létezett volna.

– Aha – gondolta magában a furcsa idegen −, ez a híres székely humor.

Ekkor stratégiát váltott, ezzel igazán felpaprikázva a falubelieket. Kifejtette, ez számára igencsak fényűző lakhely lenne, ő valami egyszerűbbre gondolt, neki az istálló is megfelel.

– Elvégre – tette hozzá most már ájtatos kedveskedéssel – Isten fia is pajtában jött e világra.

Leesett az álluk ilyen szemtelenség hallatán! Hogy a sátánfajzat, örökös bosszantójuk, ősellenségük ilyen arcátlanságokra vetemedjék, hogy még az Úr nevét is szájára vegye, csak azért, hogy őket megtévessze – ekkor már biztosak voltak abban, hogy az Ördög karikázott be hozzájuk két keréken és fekete cilinderben.

– Nem gond – adták a nagyvonalút –, megvan a régi istálló, ahol a tenyészbikákat tartották a régi rendszerben.

A terv a következő volt: jó arcot vágni, az idegent elvezetni a falu másik végén álló régi kollektív épületeihez, ott jól bezárni, majd elmenni Sándor Zsigához, hogy akkor rágyújthatják-e az Ördögre a kollektív régi épületét, véget vetve ennek az áldatlan állapotnak, amely évszázadok óta köztük és a sátánfajzat közt áll fenn.

Séta az emlékezetben

Sándor Zsiga élt, de nem létezett. Legalábbis nem hivatalosan. Ezért tisztelték annyira, mert aki évszázadokon laza csuklómozdulattal átnyúlva tud túljárni a mindenkori hatóság eszén, és úgy jön-megy a világban, hogy az senkinek sem tűnik fel, az igazán csavaros elméjű ember, és méltó a többiek csodálatára.

Az elhalálozás legnagyobb haszna: nem kell többet a hatósággal küszködni. Errefelé az emberek nem szeretik az ilyesmit. Mert a törzsfőnök, a király, a fejedelem, a császár, az államelnök, tanácselnök és a párttitkár kínosabbnál kínosabb kérésekkel fordul az alattvalóihoz. Mindenféle zagyvasággal. Így aztán nem csoda, ha nem is értik, hogy mit akarnak tőlük. Persze az sem sokkal jobb, ha ők keresik meg ügyes-bajos dolgaikkal a törzsfőnököt, királyt, fejedelmet, államelnököt vagy a megyei tanácsot.

Például amikor szóvá teszik, hogy rosszak az utak, akkor azt válaszolják a megyétől: mégis mit akarnak?! A gödrökről, eső vájta árkokról és méretes kövekről a földutakon nem a megye tehet, hanem ők! Ezt még az ötéves kisgyerek is tudja! Mert ha nem szentségelnének annyit ezeken az amúgy kiváló minőségű utakon közlekedve, és nem emlegetnék annyit a kénköves poklot annak összes lakójával, akkor nem lenne itt semmi baj, mert az Ördög sem venné a lelkére az őt ért gyalázkodásokat, és nem szórná tele a vidéket hatalmas kövekkel. Szóval, ha valami bajuk van ezekkel az úton heverő szikladarabokkal: ne hozzájuk, hanem a papjukhoz forduljanak, mert csak ő tudja ájtatos hangon énekelve, füstölőt szakszerűen lóbálva kikergetni ezt a sátánfajzatot, és ne jöjjenek azzal, hogy ők kálvinisták, mert ez aztán végképp nem a megye felelőssége.

Vagy amikor a választás előtt ellátogatnak a faluba, és ők megemlítik, hogy náluk, ahol máskor a legnagyobb eső nélküli nyári szárazságban is erekben folyt a víz a Gergely utcában, és a hegyen minden kert vízben állt, most a legmélyebb kútból sem tudnak vizet merni. Erre szintén az a válasz érkezik, hogy erről is ők tehetnek, minek isznak annyit. Ők egy emberként mordulnak fel és kikérik maguknak: ők aztán igazán nem vízzel élnek, de pálinkát mégsem adhatnak az állatoknak, hiszen hova vezetne az. De a politikusok eszén így sem tudnak kifogni, mert azt javasolják, hogy akkor fúrjanak új kutakat.

Sándor Zsiga azzal vigasztalja a társaságot, hogy semmi meglepő nincs ebben, hiszen Ulászló, Csák Máté, Báthory István, Mihály vajda, Ferenc József, Gheorghiu-Dej, vagy akárhogyan is hívják, tulajdonképpen ugyanaz a személy: mindent akarnak és semmit sem adnak. Emlékezzenek csak vissza – persze ők nem emlékeztek semmire, hiszen a XX. században születtek –, amikor 1506-ban a királynak fia született. Micsoda nagy felhajtás lett belőle. Hogy nekik kötelességük az uralkodó fiúgyermekének világra jövetelekor adót fizetni. Micsoda?! Ők ilyesmire nem emlékeznek. Ki és mikor találta ki ezt az ostobaságot? Hát, hogy még az Árpád-házi királyokkal egyeztek volna meg erről – mondták a hatalom emberei. Ők nem tudnak ilyesmiről, sőt még a nagyapjuknak a nagyapja sem regélt még hasonlóról sem – válaszolták. Különben is se Zsigmondnak, se I. Ulászlónak, se V. Lászlónak, se Mátyásnak ők ilyen adót nem kellett fizessenek, akkor II. Ulászló – nekik csak Lengyel László − minek alkalmatlankodik.

Ezeknek – kötötte az ebet a karóhoz Tomori Pali, az Erdélybe újonnan kinevezett királyi adószedő − egyiknek sem született fia, de hála Istennek, a mostaninak igen. Ez igazán nagyszerű – mondták ők –, Isten áldja a királyt a királyfival együtt, de adót ettől még ők nem fognak fizetni Isten jóvoltából, mert az égbekiáltó igazságtalanság lenne, és az ilyesmit az ő igazságérzetük nem tűri. Dehát értenek-e ezek a jó szóból? − tárta szét teátrálisan a karjait Sándor Zsigmond. Érdekli-e őket a székelység szabadsága? – tette még hozzá. Így aztán a király emberei addig akadékoskodtak, hogy hadsereggel kellett őket szétverni, de akkor aztán megtanulták, hogy adóügyben nem jó velük ujjat húzni.

– És aztán mi lett? – kérdezték lelkesen és abbéli reményükben, hogy ha egykor megúszták a székelyek ezt a kellemetlenséget, mint a hatalmasoknak való adakozás, akkor talán máskor is lenne rá mód.

De Sándor Zsiga lehűtötte a kedélyeket. Mi lett volna, vonta meg a vállát, hadsorba állította a király az övéit − most mindenkit −, és úgy elvertek minket, mint a kétfenekű dobot.

– Akkor kell-e nekik fizetni, vagy nem? – érdeklődtek teljesen összezavarodva.

– Próbálkozni kell – válaszolta az öreg.

Majd azt magyarázta, hogy minek volt úgy oda a király a trónörökössel, mert csak bajt hozott rájuk. Csak arra szolgált, hogy belefúljon a patakba Mohácsnál! Ennek kellett volna nekik az ökreiket odaadni. Még jó, hogy nem hagyták magukat.

– Dehát a király elvert minket! – okvetetlenkedett Mojsza. – És az ökröket csak elhajtották.

– El-el – igazította helyre a másikat a vén Sándor Zsigmond –, de mindenki megtanulhatta, velünk nem lehet packázni.

Csak az Ördögnek – gondolta Mojsza, de hangosan kimondani már nem merte. És most elkapták ezt a mihasznát, és jól bezárták a tenyészbika-istállóba, a régi kollektív területén. Engedélyre várnak, hogy rágyújthassák több évszázados sérelmüket az ökrök elhajtásától a papjuk lelövéséig, a rossz állapotú utakig, és hogy lassan inni való víz sem marad a kutakban.

Testületileg vonultak Sándor Zsiga házához eligazításért. Ez kedden este hétkor történt. De ennek szinte nem volt semmi jelentősége, mivel Sándor Zsiga minden idejét a pincéjében töltötte – ami nem csoda, mert annyi évszázadot megélni igencsak kimerítő, és köztudomású: a túlzott fáradtság következménye az örökös nyugtalanság, ennek az ellenszere a pálinka. Pálinkát viszont csakis nyugodt körülmények között lehet fogyasztani, és van-e békésebb hely a pincénél?

A kapu öregemberesen nyikorgott, nagy pisszegések közepette vonultak a pinceajtóhoz – nem akarták a háziakat zavarni. Az ajtóban kisebbfajta vita alakult ki, hogy akkor ki is kopogjon, mert Sándor Zsiga, amióta hivatalos minőségében nem létezett, úgy vélte: rá a törvény nem vonatkozik – ez igaz is volt –, és azt bicskázhat meg és akkor, akit és amikor úri kedve tartja. Meglehetősen szeszélyesnek bizonyult ebben a kérdésben, nem csoda, ha mindenki vonakodott az ajtót megzörgetni. Végül arra jutottak, hogy nem kopognak, hanem az ajtón keresztül mondják el a jó hírt:

– Elkaptuk az Ördögöt!

A válasz: nagy csend. Nem moccant semmi. Még az az átkozott szú is abbahagyta a fagerendák dézsmálását. A diófa lombja sem suhogott, mintha ő is megütközött volna ezen a világszenzáció-számba menő bejelentésen. Az univerzum hegyezte a fülét, hiszen ilyesmi még nem fordult elő a világtörténelemben, de azon kívül sem. Márpedig az Ördög azon kívül is futott be karriert, bár ezt a mostanit sokkal jobban élvezi. Ezt mindenki tudja, még a szú is, aki a legszívósabb lénye ennek a teremtett világnak. Sándor Zsigmond biztos volt benne, ha ez a mihaszna valahogy elérné, hogy beférkőzzön a sátánfajzat bőre alá, őt is kirágná ebből az árnyékvilágból.

A faluban mindenki fából építkezett: a házak, a gazdasági melléképületek, istállók, kerítések, kapuk igazi ínyencségekként kínálták magukat ezeknek az elvetemülteknek. Valóságos szúparadicsom. Itt aztán évszázadokig lehet ezeknek a férgeknek csócsálni, nyalogatni, rágcsálni a csemegét, a fát szorgos molnárként őrölni.

Sándor Zsiga is épp azt figyelte, ahogy az aprócska szakember szépen lassan és módszeresen darálja a gerendáját. Finom por alakban pottyan le a hulladék, picurka kupacot alkotva a pince döngölt padlóján. Ez a dög – gondolta Zsiga bá – már az ötödik házamat rágja szét. Mondjuk, volt ideje rá bőven – szőtte tovább gondolatait –, ha úgy vesszük, ötszáz év alatt még én is szétrágcsálnék bármekkora épületet. Itt tartott elmélkedésében, amikor szöszmötölést hallott az ajtó felől, majd otromba módon belekiabáltak emelkedett lelki szemlélődésébe.

Hallotta a pinceajtóról a földre koppanni ezeket az elkeseredett szavakat: elkaptuk az Ördögöt. Még ez is! – gondolta Sándor Zsigmond. Ő ismerte a komát, ezért két esetet tartott valószínűnek: az Ördög szándékosan esett a falu csapdájába, mivel valami világraszóló beugratáson töri a fejét, vagy valamilyen szerencsétlen flótásról gondolják, hogy az maga az ősellenségük. Egyikhez sem volt kedve.

Aki annyi évszázadon keresztül forgolódik a világban, annak nagyon elfárad a lelke. Mert nem igaz, hogy a test lankadása jelentené a véget. Szó sincs róla. Amikor eljön az, hogy mindennemű emberi érzés fáj, akkor kezdődik el a romlás. Sándor Zsigmond 1764. január 7-én érezte úgy: épp ideje lenne, ha egy ágyúgolyó telibe találná, és kilehelné lelkét, annak rendje és módja szerint, miközben teste ezer cafatban röpülne szerteszét. De a halál nem kívánság. És ezt ő tudta a legjobban. Mert miközben halomba halnak körülötte az emberek, repülnek a fejek, anyjuk után sírva kapaszkodnak az életbe, majd ernyedten esnek le az ujjak az élni akarásról, ő még mindig szálfaegyenesen áll vérbe borítva. A többiek vérébe borítva. Legalább, ha a sajátja ömlene, már az is okot adna a derűlátásra, hogy már nem sok van hátra. Másrészről érthetetlen, hogy miért pont ott január 7-én Madéfalvánál tört el benne valami, hiszen az a mészárlás labdába sem rúgott a kenyérmezei csata mellett, nem említve a lengyelországi kalandot követő hajmeresztő eseményeket.

Ezért haragudott Sándor Zsigmond leginkább az időre, mert minden korábbi szilárdnak hitt meggyőződése előbb-utóbb megkérdőjeleződött. Ez utálatos volt. Sőt, émelyítően bosszantó és agyvelőszaggató, hiszen minden egyes illúzióvesztés után egy évszázad szükségeltetett ahhoz, hogy újra hihessen valamiben. Mert hinni kell. Hol hit, ott van bizakodás. Ha van bizakodás, akkor van remény. Mert amikor a lélekből kiszáll a fényesebb jövőbe vetett hitt, mint pöszme a nyári melegben, akkor minden egyes perc kínszenvedéssé lesz.

Mert ordas hazugság, makacs ostobaság, hogy az idő rostáján a jelentéktelen dolgok kihullanak. A valóság ezzel szemben az, hogy ez a tengernyi aprócska csekélység hatalmas szikladarabbá áll össze, és úgy kólintja fejbe az egyszeri embert, hogy azt sem tudja, fiú-e vagy lány. És amikor ez a sunyi orvtámadás bekövetkezett, olyan változások jönnek, amelyek alapjaiban írják át a nagy bölcsességek összes vonatkozásait. Ezektől az óriás fejbeverésektől irtózott a legjobban Sándor Zsigmond, mivel bőven volt tapasztalata, és egyik sem volt túl kedvező.

1761-ben szinte a megszokott kerékvágásban kezdődött el a hecc, amikor is tudomást szereztek, hogy valami nő fogja nekik megmondani, hogy mit kell csinálniuk, amikor fegyverforgatásra kerül a sor. Ezt természetesen kikérték maguknak! Merthogy ők szabadok. Ha nem hiszik el ott a messzi Bécsben, akkor olvassák Szamosközy Istvánt, aki érzékletesen festette le, hogy ez az ő lelkületükből adódik. Mármint a szabadságszeretet. És e tekintetben nem hagyják magukat meggyőzni. Ha kell, vérre, ölre, pokolra, mennyre mennek. Ha az udvar nem olvas szépirodalmat és szociográfiát, arról ők nem tehetnek, de erősen ajánlanák műveletlenségük azonnali felszámolását.

Erre az a válasz érkezett, hogy az udvar inkább őket számolná fel úgy, ahogy vannak. Mert az nem lehet, hogy valaki nem fizet adót, amint az sem lehet, hogy akkor ragadnak kardot, amikor akarnak, és nem akkor, amikor mondják nekik. Ebből aztán nagy huzavona lett. Ők azt gondolták, hogy ez majd nagyjából a megszokott forgatókönyv szerint fog lezajlani: ők hadba szállnak, és jól megverik az uralkodó embereit, majd amazok állnak sorba, és jól megverik őket, és utána lenyugodnak a kedélyek.

Fatális tévedésben voltak. És ezúttal nem a történelem nyitját nem lelték, és nem is az Ördög tolt ki velük. Először arra gyanakodtak, hogy itt csak egy nyelvi félreértésről van szó. Ugyanis mi történt tulajdonképpen? Egy borongós reggelen a hatalom emberei újabb nekik nem tetsző rendelkezésekkel álltak elő. Ők természetesen úgy tettek, mintha meg sem hallották volna ezeket az újabb abszurd ötleteket, de amikor csak úgy véletlenül elsétáltak a kockafejűek mellett, a vállukkal jót löktek rajtuk, akik arccal előre beleestek a jóféle csizmamarasztaló sárba. Ezt a tudálékos vigécek zokon vették, és rögtön fenyegetőzni kezdtek, mondván: az új uralkodóval nem fognak olyan könnyen elbánni, mert ennek szoknyája van. Nem baj, mondták ők nagyképűen, Fráter Györgynek, a barátnak is az volt, és mire ment vele. Nem, nem – magyarázták a talpnyalók – ennek igazi van. Ők legyintettek. Nem értik a bécsi divatot − mondták, de ha jólesik, miért ne húzhatnának szoknyát a férfiak is, csak nekik hagyjanak békit, mert errefelé túlságosan hideg van az ilyen hóbortos cicomához. Nem, nem értik – fontoskodtak –, ez tényleg asszony. Megvonták a vállukat, hogy mi közük nekik ehhez.

A gond az lehet – vélte Sándor Zsigmond –, hogy sosem foglalkoztak alaposabban a görög mitológiával. Mert ugyan biza, miért kellett Tróját mindenáron megostromolni? A női hiúság miatt. És ki hiúbb, a halandók vagy az istennők? Kibogozhatatlan. Talán mindkettő. És mit tesznek ennek a kérdésnek az eldöntéséhez? Egymásnak ugrasztják a férfiakat. A férfiak meg azt hiszik, ezt a világot ők irányítják. A nők tudják, hogy nem. És ebben az Isten is tettestárs, különben nem győzte volna meg az erősebbik nemet, hogy ők a teremtés koronái. Ha őnekik ez elég – legyintenek a nők, akik minden tekintetben szívósabbak a férfiaknál, és erre Sándor Zsigmond 1764-ben jött rá, amikor január 7-én Mária Terézia olyan elszántsággal ágyúzta romlandó testét, hogy csak úgy tudott megmenekülni, hogy ott helyben asszonnyá változott… … …

Tartalom

Ördögidő

Séta az emlékezetben

Az idegen

Mondatfantáziák

Sándorok

Szent Margit legendája

Dózsa György unokája

Különféle családi ügyek

Lovak és emberek

A tenger

Hajózni szükséges

Bölénytelenül

Ramocsavirág

Utazás a Homoród mentén

Beszéd kezdete a mondat

Megöregszenek-e a sárkányok?

Vérző idő

Parázna napok

Holován ortzámat pirosra patskolni

Hazatérés

Őrjöngés

Száz év magány

Háború vagy háború

Különféle nőügyek

Vesszőfutás

A nagy visszatérés

A szerző megbolondul

Az apokalipszis bömbölése

Lajosok és a történelmi tapasztalat

Sátántrilla

A zokogó Ördög

Az idézetek szerzői

Darvasi László

Szőcs Géza

Ady Endre

Julio Cortázar

Vörösmarty Mihály

Kosztolányi Dezső

Márton Evelin

Mircea Cărtărescu

Kazinczy Ferenc

Weöres Sándor

Jósika Miklós

Nádas Péter

Bánffy Jánosné Wesselényi Jozefa

Albert Camus

Weiner Sennyey Tibor

A szerző a regény megírása idején, 2022-ben
a Nemzeti Kulturális Alap
alkotói ösztöndíjában részesült

A könyv megjelenését
a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Tomka Eszter
Borító Árvai Judit
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 386 8

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL