Copyright © Baráth Katalin, 2012

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Tihanyi Linda

Szerkesztő: Tihanyi Linda

Borítóterv: Egri Mátyás

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Kótai Katalin, Ligeti Szilvia

Második, javított kiadás

ISBN 978-963-566-749-9

www.gabo.hu

www.facebook.com/GABOKIADO

www.instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Testvéreimnek

Továbbá szeretném hálámmal sújtani

– mindazokat, akik olvasóként és kritikusként hajlandók voltak időt szánni Dávid Veron eddigi kalandjaira, és így (szándékosan vagy minden jobb érzésük ellenére) okot adtak a folytatásra,

– Andit, Mikit, Attilát, Marcit, akik nem várták meg, hogy hisztérikus asztalcsapkodásokkal kényszerítsem őket segítségnyújtásra, hanem már-már önként olvasták el a még nyers történetdarabokat, és szakértő tanácsaikkal helyükre illesztették a billegő elemeket,

– családtagjaimat, barátaimat, kollégáimat, akik eltűrték, hogy az írás és szerkesztés időszakában Neander-völgyi kezdetlegesség jellemezze a társalgási stílusomat,

– minden kiadói munkatársat, akik meghallgattak, vállon veregettek, ledzsiudzsicuztak, begyógyszereztek, újraélesztettek, attól függően, éppen milyen bánásmódra volt szükség.

Köszönöm szépen.

Baráth Katalin

Azt mondod Alföld, hogy szüret az élet,

és lázad bennem lázadást kavar,

lázadni küldesz most, hogy verekedjem

világ csárdájában részeg magyar,

hogy vérrel és pipacs-piros haraggal

kacagva nyúljak a napér,

mert szép az élet, a harag, a vadság

és szép a fény és szép és szép a vér.

Azt gondolom mégis: mi lenne, hogyha

a folyosóra mennék csöndesen

s én, bús fiad, sötét revolveremmel

átlőném fiatal fejem?

Kosztolányi Dezső:

Pipacsos, alföldi út, forró délután

(részlet)

ELSŐ RÉSZ

Mindég tudtam, hogy zsenge korban ragad el a halál. S ím, most már a napját is tudom, mikor értem jő, s a pokolbéli úr színe elé hurcol.

Ma meghalok.

Ma lesz a perc, hogy kihullok e világból, mint mag a cséplőgépből. Máris érzem, hogy karom elnehezedik. Lábamat nem akaratom mozdítja. S tüdőm hiába harcol, mintha valaki belülről fojtana meg, a torkom nem engedi be a levegőt.

Meg fogok halni!

A férfiú, ki ékes szavakat fűz egymásba, és kezével angyalok láthatatlan karát látszik vezényelni, fekete köd mögül beszél hozzám. Már nem látom az arcát… a kezét… az ujján csillogó gyűrűt… Képe elpárolog, ahogy énfelém közelít Lucifer az ő forró, bűzös leheletével.

Fáj!

Mária, segíts!

Nékem úgy mesélték az apácák, hogy az ifjú haldoklók nem jobban kapaszkodnak az életbe, mint az öregek, kik már tudják, minden fájdalom s nyomorúság túlélhető, és nincs egyebünk az életnél.

Én igenis kapaszkodni akarok… De mintha követ tetéznének mellemre, mozdulni se bírok. Testemben, a helyen, hol a halál bölcsőt talált bennem, és egyre csak növekedik, oly lángok gyulladtak, hogy tán maga a halál is elparázslik.

Égek!

Bár többet is sejtettem volna! Nem csak a halált. Hanem azt is, hogy vagyon és szemérem a nő élete, azon túl semmis! Ha nem lépem át a gátat, mit nemem s a nevelés emelt elém… Vagy ha bátrabb vagyok. Tán elébe futhatok a végnek.

Nem.

Valaki rettentőn nyüszít, liheg. Tán én vagyok?

Látom Őt!

Szemgolyója hideg lánggal lobog, orcája torz. És csak közelg! Értem nyújta kezét! Karja, mint óriás, fekete féreg lába. Milyen sok van e lábból, s mind engem érint!

Nem! Nem! Nem akarom! Ezt nem!

Valaki ordít. Egészen közel.

Még több féreg sereglik körém. Lábukon vastüskék… Hozzám érnek… Átfúródik a bőröm… Már a húsomba vájnak…

Ő rám hajol… A tűz kicsap hasamból, s egy vastag csóvában egyesül az Ő tekintetéből áradó lánggal…

Nem tudom becsukni a szemem.

Néznem… kell… Őt!

1. fejezet

– Én most megölöm magát! – sivákolt a lány, és a félhomályos hallon keresztülsüvítve úgy rontott rá a fiúra, mintha az a kiéheztetett hópárduc öltött volna benne testet, amiről Széchenyi Béla gróf számolt be egzotikus vadászkalandjainak legutóbbi fejezetében.

A fiú szemlátomást számított a támadásra.

Hóna alá kapta a két pókhálós borospalackot, könyökével lenyomta a kilincset, és egy szempillantás alatt kinn termett a pitvarban. Szerencséjére Herczeg polgármester agarait télen elzárták (az uraság drága pénzen szerezte a vadászebeket egy máramarosi tenyésztőtől), úgyhogy biztonságban jutott el a hátsó kapuig. Testi épségét csak a lány fenyegette, aki isten tudja, honnan, de időközben kerített egy piszkavasat, és azzal a kezében eredt a fiú nyomába.

Purger Sanyi, Matics kocsmáros segédje sokkal inkább a hóna alatt szorongatott borosüvegeket féltette, mintsem saját magát, de azokat sem annyira, hogy a kapuból vissza ne forduljon, és oda ne vesse Herczegné felbőszült cselédjének, Irmának:

– Majd hozok magának egy ébenből faragott tollseprűt a martonosi búcsúból! – terült szét a kaján vigyor szeplős, hidegtől kivörösödött képén. – Aztat tán nem lesz méltóságán aluli megkapni, oszt kisöpörni vele a spájzbul a sivatagi port!

Az elhajított piszkavas a kapu fáján csattant.

A fiú a kaput éppen csak egy pillanattal korábban csapta be maga mögött. Férfiúi hiúság ide, móka oda, mégiscsak jónak látta futva eliramlani a Nagyvendéglő felé. Tudta jól, egy cselédet kevés dologgal lehet jobban megharagítani, mint hogyha lustának nevezik. Herczegék Irmája, az amúgy szorgos, de híresen nagyszájú, tenyeres-talpas leányzó meg az ennél apróbb sértéseket is bőven megtorolta – hol nyújtófával, hol szőnyegporolóval, mikor mi esett a keze ügyébe.

Sanyi ezúttal azonban rosszul számított.

Irma, akinek fölrótta a borosüvegeken lengedező pókhálókat, nem követte. Úgy tűnt, hogy a lány jobbnak látta visszasietni a konyhába. Gazdájának egyetlen gyermeke, a hozzá hasonlóan éles nyelvű Zsuzsánna aznap estére várta a zentai kuzinok vizitjét, és a szakácsnénak minden segítségre szüksége volt, hogy Herczeg kisasszony csipkés-bársonyos rokonságát a rendkívüli kívánalmaknak megfelelő ellátásban részesítse.

Sanyi kissé csalódottan lassította le lépteit, hogy immár ráérősen andalogva szállítsa házhoz Matics borospalackjait, amiket Irmus a gazdája nevében két bontatlan somlyai aszúért cserébe adott vissza. A somlyai aszú ritka portékának számított, állítólag maga a pápa is azt kortyolgatta ebéd idején, mivelhogy a néhai veszprémi püspök bőven ellátta munícióval Szent Péter pincéjét. Az bizonyos, hogy Matics kincsként őrizte a nehezen beszerzett, különleges forma palackokba töltött somlyai szállítmányt pincéje egy rejtett zugában. Alaposan ellátta volna Sanyi baját, ha a kiürült üvegeknek bármi bajuk esik, úgyhogy Sanyinak a lustaságon túl is minden oka megvolt rá, hogy a szitáló decemberi esőben a legnagyobb óvatossággal haladjon a téglajárdán.

Alig háromra járt még az idő, de a nap már a házak takarásából árasztotta megfogyatkozott melegét. Az eső pillanatok alatt ráfagyott a gyalog- és kocsiútra egyaránt. Ezért sem igen akadt olyan polgár Ókanizsán, aki ezen a késő decemberi napon kimerészkedett volna az utcára. A mezei munkák már befejeződtek, a gazdák azon túl, hogy az adventben szokásos, hajnali roráte miséken vastag hótakaróért könyörögtek, ami megvédi a fagytól az elvetett magot, mást már nemigen tehettek a termésért ebben az évben. A háznép a kemence vagy a szárízikkel bőven megrakott kályha mellé telepedett. Az asszonyok az elrongyolódott ruhaneműt foltozták, a hajadonok ábrándos tekintettel hímezték nevüket a kelengyébe, a férfiak pedig olykor-olykor disznóöléssel szakították meg a kocsmai vagy háztáji poharazásokat. (Ez utóbbit csak azért cselekedték, hogy az újbornak meg a pálinkának több hely jusson a kamrában.)

Úgy tűnt tehát, hogy a bácskai városka élete hiba nélkül tért vissza abba a kerékvágásba, amiből két esztendeje, 1910-ben vérfagyasztó gyilkosságok sorozata billentette ki. A túlélés feltétele a gyors gyógyulás – ehhez az igazsághoz anélkül igazodtak az ókanizsaiak, hogy valójában tisztában lettek volna azzal, mi történik velük. A halottakat eltemették, a gyilkost a törvény szerint felakasztották. No persze manapság is borzongva emlegették a történteket, amelyek a Magyar Királyság országos lapjainak címoldalára repítették a sehonnai kisvárost, Raguzától Szászrégenig szállítva a Tisza menti késelések, fojtogatások hajmeresztő híreit. Hanem az eseteket mostanában inkább csak a borzongásban rejlő furcsa, de mélyen emberi örömért merítették föl a múltból, mintsem az őszinte megbotránkozás miatt.

Az ókanizsaiak csaknem ugyanilyen gyorsasággal feledkeztek meg Dávid Veronikáról, az Árkádia papírüzlet boltoskisasszonyáról, akinek Vékony doktorral és Dujmovics Lázó kapitánnyal egyetemben igen nagy szerep jutott a gyilkos kézre kerítésében. Veron az eset lezárása után azonnal Pestre utazott, mert A Nő és a Társadalom című lapnál kapott állást mint növendék zsurnaliszta. Egy hozzá hasonlóan érdeklődő és tevékeny ifjú hölgy nem sokáig maradhatott izgalmas téma nélkül. Ezért ókanizsai barátnői és rokonai csöppet sem csodálkoztak, amikor Veron alig egy évvel a távozása után egy gyermekrablási ügybe keveredett.

Ennek a lány természetesen ismét sikerrel járt a végére, és bár mindeközben megjárta nemcsak a Balaton, de az Adria partját is, apja, a tehetős parasztgazda Dávid, csak a fejét csóválta. Dávidné ennél többet is tett: mind az öt szomszédasszonyának keservesen elpanaszolta, hogy Veron grófokkal és gonosztevőkkel parolázik ahelyett, hogy hazaenné a fene, és végre nőül menne egy tisztességes gazdalegényhez. Vagy legalább a Remete Pistához, aki nemegyszer megkérte már a kezét. „A fiúnak sajnos egy hold földje sincs, de még egy mérnökember is jobb a semminél” – kommentálta Dávidné, szándékosan megfeledkezve a tényről, hogy Pista saját kőműves-vállalkozás birtokosa, nem kevés megbízással és alkalmazottal.

Veronnak azonban, úgy tetszett, esze ágában sincs hazatérni. Újdonsült rendőrségi ismerősei, sőt hétköznapinak induló cukrászdai és könyváruházi látogatásai is újabb és újabb rejtélyek közelébe sodorták. Ókanizsáról nézve egyértelműnek tűnt, hogy Veron a pesti bűntanyák központi alakja lett, és immár a kontinenseket összefonó bűnhálózatok sem nélkülözhetik az ő kétes értékű tapasztalatait, legyen szó leánykereskedelemről vagy ópiumszállítmányok szétosztásáról. Veron a bátyján kívül kizárólag Vékony Annuskának, leghűbb lánypajtásának számolt be pesti élete folyásáról. Mivel a lány leveleinek mindkét címzettje igen szűkszavúan hozta a hírekre éhező köz tudomására, amit Veron sorai tartalmaztak, a köz maga volt kénytelen kikerekíteni a morzsákat, amiket Annus és Dávid Jóska elébük vetett. Szigorúan a valószínűség szabályainak engedelmeskedve.

– Pumákat egzecíroz a Ligetben. Tavaly még csak perecet árult, de mostanra pumaidomárrá képezte magát – adta hírül éppen valaki a Nagyvendéglő vendégeinek, amikor Purger Sanyi beoldalazott az ajtón, és óvatosan letette a pult túlsó oldalán a földre a Herczeg polgármestertől hozott borosüvegeket.

– No hallja, milyen zöldeket beszél maga! Hogy lenne egy internacionál spionnő pumaidomár? – érkezett a cáfolat.

– Spionnő? A mi Veronunk? Kitől hallotta ezt az országos oktondiságot?

– Se nem spionnő, se nem pumaidomár. A Magyar Királyi Államvasutaknál kapott állást. Mozdonyt vezet a Budapest–Konstantinápoly-vonalon! Biztos forrásból tudom!

– Kitől is hallotta? Vékonyné cselédjének az apjának az unokasógorától, mi?

– Hát nem is a likőrösüvegből szoptam ki az értesüléseimet, mint őnagysága! – szólt közbe Sanyi, akinek a nagy fontosságú társalgás szemmel tartása közben alig sikerült helyére, a pult mögé keverednie.

Megjegyzésével az építő vitát egyből meg is szakította, mert Kökényné Lizi néni (született korbáti Korbáth Elizabetta) az önérzetét ért csapás hatására fölkapta az előtte álló likőröspoharat, és célba vette vele. Sanyi azonban mégsem lett az úrhölgyi felháborodás áldozata. Lizi néni ugyanis időben észrevette, hogy a pohara alján még ott piroslik egy korty meggylikőr. Mire lehajtotta, addigra Sanyi is bekucorodott a söntés mögé, szájára szorítva a törlőrongyot, nehogy a vendégek meghallják a kacagását.

– Látja valaki az ajtó fölött a fölírást, hogy „Isten hozta a tyúkólban”? – dörrent a vendégeire Matics kocsmáros.

Vaskos alakja eltorlaszolta az átjárót, ami a nők és a férfiak számára fenntartott termeket összekötötte. Ujjával a bejárat fölé mutatott, ahol, mindnyájan pontosan tudták, csak a Nagyvendéglő felirat kopott betűi sorakoztak. Pontosabban a N gyve dé lő feliraté, mert egyes betűk sajnos nem élték túl az idő viharait, alkalmat adva néhány szellemes vendégnek, hogy Nagyvedelőként emlegesse Ókanizsa társasági életének e méltóságteljes centrumát.

Matics megjelenésére csönd támadt a nem túl tágas, viharvert berendezésű teremben, akárcsak az Olümposzon szokott, midőn Zeusz visszatér földi kalandozásairól. A hölgyek, akik az imént még izgatottan, képzelőerejükkel csöppet sem takarékoskodva tárgyalták ki Dávid Veront, lesütött szemmel húzták össze magukat tonettszékeiken, és kapaszkodtak bele a csészékbe, bögrékbe, poharakba. Kökényné is visszaereszkedett a helyére, de a poharat nem engedte el, hanem megsárgult zsebkendője heves lobogtatásával egy újabb kör likőr kiporciózására biztatta Sanyit. A pincér, aki a váratlan elcsöndesedésre kidugta a fejét a pult mögül, ártatlan képet vágva húzta ki magát, és nyúlt engedelmesen a szépen metszett kristályüveg után.

– No, azért mondom! – tette csípőre kályhacső-vastagságú kezét Matics.

Nagyokat szuszogva lépett a söntéshez, és elgondolkodva rákönyökölt. Sanyi rögtön hátat fordított Lizi néni likőrjének, hogy sebtiben csapolhasson főnökének, egyben munkaadójának egy pohár aranyló Haggenmachert.

– Amúgy meg egyiküknek sincsen igaza – törölte le bajszáról Matics a habot az inge ujjával. – De mit is várjon az ember maguktól, asszonynépség? A mi Veronkánk már hogy is lenne pumaidomár vagy mozdonyvezető? – kérdezte a még mindig némán figyelő tucatnyi lányt és asszonyt. – Ismerjük őt jól mindnyájan. Nem nyugszik, amíg miniszterelnök asszony nem lesz belőle! És én, Matics János, sok sikert kívánok neki ehhez a vállalkozásához… Ámbátor jómagam abban reménykedem, hogy mikorra a kisasszonynak ez a vágya teljesül, már a túlvilágon verem csapra a sört – höhögött Matics.

Ahogy rázkódott, egészen úgy festett, mint egy kedélyes rozmár.

– Hát hogy az úristenbe lenne Veronból miniszterelnök, amikor mink, asszonyok, nem is választhatunk még képviselőt se? – fakadt ki Vékony doktorné, azaz Zsike néni (született nemes nemzetes Bogdán Erzsébet).

– Csitt, anyuska! – lökte oldalba az asszonyt kissé tiszteletlenül Vékony Annus, aki dús, búzaszőke hajkoronája alatt fülig pirult, hallva az anyja istenkáromlással határos felszólalását. – Még meghallja a Hevér plébános úr! Itt ül a szomszédban! – intett a fejével a férfiak kávésterme felé.

– No nem mintha nagyon bánnám azt a választójogot – csitult el Vékonyné, és igazgatni kezdte a kontyát. (Egy élet alatt se volt képes megtanulni, hogyan tűzze föl gyér haját rendesen.) – Ha lenne választásra jogunk nekünk, asszonyoknak is, az embereinknek első dolguk lenne a nyakunkba varrni az összes háborús fiaskót. Én mondom, még a kiegyezésért is minket hibáztatnának! – csapott a márványerezetű asztalkára, de úgy, hogy a mellette ülő Annuska ijedten kapott a megrezdülő kiskanalak után.

– Hát a kiegyezésért maguk a hibásak így is, úgy is – jegyezte meg a pulykatojásképű Sanyi, álságos komolysággal az arcán. – A királyné addig-addig hízelgett az Andrássy grófnak, hogy a széplelkű gróf a végén csak beadta a derekát! Én mondom – nézett drámaian egyetlen férfitársára, Matics kocsmárosra –, ezek a fehérszemélyek századok óta csak a vérünket szívják! Az utolsó becsületes asszonyság a Zrínyi Ilona volt!

– Hogy merészeled! – pattant föl Vékonyné.

A helyiséget hirtelen betöltötte a megbántott asszonyságok zsivajgása. Még a szende Annuska se hagyta szó nélkül Purger Sanyi némiképp egyoldalú történelmi bölcselkedését. A nyurga, göndör barna hajú Sanyi, aki a kacér felszolgáló kisasszonyt, Giselle-t helyettesítette (a leány karácsonyra hazautazott Párizsba), vidáman fogadta a felbőszült asszonynép lázongását. Matics kocsmáros vele nevetett, egészen addig, amíg egy apró, de vastag falú likőröspohárka nem csapódott a drága, Rémy Martin címkés palackok közé. Akkor aztán Matics is csatlakozott a háborgó tömeghez, fenyegető szózatát azonban egyedül Kökénynéhez címezte, aki maga sem maradt adós a válasszal.

A hangzavar csak akkor csendesedett el, amikor az ajtó fölé akasztott csengő csilingelése új vendég érkezését jelezte. Az új vendég, egy egyenes tartású, barna szemű, komoly arcú férfi, nem volt más, mint Remete Pista. A fiatalember, aki mérnöki tanulmányaitól eltekintve életének összes esztendejét Ókanizsán töltötte, önmagában nem keltett volna feltűnést, hiszen őt a város összes polgára jól ismerte. A hölgytársaság azért fojtotta magába hirtelen a mondanivalóját, mert észrevették: az építkezéssel foglalkozó Remete-telep ifjú vezetője szokásától eltérően nem egyedül érkezett.

Az ajtóban ott állt egy leány is, félig Pista mögé húzódva. A decemberi hideg rózsásra csípte az arcát, szürke szeméből ijedt pillantás röppent egyik vendégről a másikra. Riadt tekintete végül a padló lakkozott deszkáin állapodott meg.

Bár a lány divatos, rózsaszín krepprózsák sorával ékesített, óriási karimájú kalapja és drága, pezsgőszínű, rókaprémes köpenye is bőven adott volna beszédtémát a többnyire vidékies igénnyel (azaz: „csak meg ne szóljanak”) öltözködő kisvárosi dámáknak, a rossz nyelvek most mégsem pörögtek. A húszévesnél aligha idősebb nő, akinek hosszú, aranybarna hajfonat futott a derekáig, törékenységével és rémületével ugyanis leginkább azokra a melegházban sarjadt, ritka növényekre emlékeztethette az asszonyságokat, amelyekkel nemrég Bednarov városi kertész kísérletezett az Annaligetben. A különleges virágokat elfagyasztotta az első októberi fagy, és a neves botanikus nem bíbelődött többé velük.

– Jó estét kívánok Ókanizsa bájos hölgypublikumának! – fordult a vendégekhez Remete Pista, levéve puha nyúlszőr kalapját.

Szokásos barátságos mosolyával végignézett az összegyűlteken, aztán egyenesen Maticshoz lépett. Az idegen lány szorosan mögötte haladt, és alig hallhatóan jó estét rebegett. A pulthoz érve sietősen belekarolt a kísérőjébe, mire Pista bátorítóan megérintette a lány kézfejét.

– Lenne itt magának egy üzlet, Maticsom! – fordult Pista egyenesen a kocsmároshoz. – Az embereim holnap befejezik az annaligeti vendégház átépítését. Rendeznék nekik egy kis mulatságot a Vigadóban. Mit gondol, uram, van elég jó bora a pincében, söre a csapon?

Miközben Matics megadta a választ a kérdésre, az asszonyok izgatott pusmogásba kezdtek. Nyilvánvaló volt, mi a téma, amit oly nagy hevességgel vitattak meg. Ám ha valaki számára nem lett volna egyértelmű, az a csönd, ami akkor támadt, amikor a Pista fekete télikabátjához simuló leány az asszonyokra pillantott, leleplezte a szószátyár kompániát.

A kerek, pirospozsgás Vékonyné szokatlanul zord képpel vette szemügyre Pistát és hölgykíséretét. A szürkévé fakult szalag, ami máskülönben bágyadtan csüngött le fekete kalapjáról, csak úgy repdesett, ahogy a doktorné rosszallóan a fejét rázta.

– Nem fog ebből semmi jó kisülni, meglásd! – súgta oda a lányának. – De tudtam én ezt abban a minutában, ahogy ez a leány meg a bátyja leszálltak a pesti gőzösről!

– Anyuskám, nem kellene hallgatnod az állomásfőnöknére – rótta meg Annuska Zsike nénit.

Belekóstolt a kihűlt tejeskávéba, leginkább azért, hogy az arca elé emelt csésze mögül szabadabban folytathassa.

– Igazán tudhatnád, annak a Schneidernének senki se tetszik, aki nemcsak átutazóban jár Ókanizsán, hanem itt is marad!

– Fél esztendeje sincs, hogy betették ide a lábukat, és már föl is forgatták a várost! – vizslatta Vékonyné összehúzott szemmel a rókaprémes köpenyt és rózsadíszes kalapot. Meg se hallotta, amit a lánya mondott. – Oda a rend, oda a becsület! – tette hozzá, szinte félhangosan.

Annuska ijedten rántotta arrébb a székét, hogy a zajjal elfedje az anyja szavait. Kezét csitítólag Vékonyné karjára tette.

– Miféle becsület, mama? – suttogta. – Pista nem volt senkinek a vőlegénye. Ha megtetszett neki a…

– Aztán Veron tud-e róla? – fordult a lányához Vékonyné felpaprikázva. Egyet se hallott meg Annus békítő szavaiból. – Megírtad-e neki, hogy az ifjabbik Fráter kivel sétafikál vasárnap délutánonkint az Annaligetben?

Annuska éppen válaszra nyitotta a száját, amikor a Pistába karoló lány félig hátrafordult, és bátortalanul egyenesen rámosolygott. A vajszívű Annus ösztönösen viszonozta a mosolyt, ám közben az asztal alatt ujjaival gombóccá gyűrte térdére terített kesztyűjét.

* * *

A tájat olyan szürkeség ülte meg, mintha már javában alkonyulna, holott a délután órái éppen csak elkezdődtek. Az Alföldre súlyos, ólomszínű felhőfüggöny ereszkedett, és sűrű havazást ígért.

Veron a Pestről Szabadkára tartó gyorsvonat másodosztályú kocsijából bámulta a síneket szegélyező, fekete, keményre fagyott szántóföldet, az árokpartokon a lombtalan fák magányos csoportjait, a távoli tanyák kéményéből vékonyan előszivárgó füstöt. Csöppet sem bánta a havazást. Pestre még november végén lehullott egy jókora adag hó, a lovas kocsik, omnibuszok és automobilok kerekei azonban alig néhány óra leforgása alatt barnás, piszokszínű tócsákká olvasztották. A latyak eláztatta a szoknyák szegélyét, és a fényesre suvickolt disznóbőr cipők orrába is bele-belecsorgott. A tetőket takaró lepel fehérségét hamar elbarnította az egyre sűrűsödő korom és füst, ami a járókelőkből halálhörgésszerű köhécselést váltott ki.

– Te döntöttél jól, hogy karácsonyra elhagyod ezt a metropolisznak nevezett nagy, bűzlő gyártelepet – nézett körbe fintorogva Argyelán Mara.

Az ifjú hölgy ezúttal nagylelkűen megfeledkezett arról, milyen hatást tesz a barna hólé és a mozdonyfüst a tiszta fényű hermelinre, ami téli pelerinjét szegélyezte. Úgy döntött, a kellemetlen körülmények ellenére kikíséri Veront a Keleti pályaudvarra.

– Nyugodt lehetsz, A Nő és a Társadalom a te fáradozásaid nélkül is átvészeli a válságot, amit Schwimmer főszerkesztő asszonyság szokásos téli meghűlései okoznak. Köztünk szólva, nem kétlem, hogy e meghűlések mögött a bejgli és a böjti homár okozta gyomorrontást kell sejtenünk – tette hozzá az Argyelán lány.

– Én magam biztos vagyok benne, hogy Tóth Klementin a mártírok elszántságával igyekszik majd pótolni zseniális kolléganője hiányát – állapította meg Veron a Maráéhoz hasonló, könnyedén epés modorban. Tóth Klementinnel, a törekvő polgárlánnyal azóta nem szűnt meg a rivalizálása, amióta először lépte át a szerkesztőség Andrássy úti küszöbét.

A vonat dobhártyarepesztő sivítással figyelmeztetett a közelgő indulásra. A két lány sietősen megölelte egymást, hogy Veron még idejében elfoglalhassa a számára kijelölt helyet a remélhetőleg fűtött kocsiban. A lány egyetlen ütött-kopott utazóládáját egy túlságosan is készséges öreg hordár segítségével már korábban fölrángatták a csordulásig telt poggyászvagonba.

– Add át jókívánságaimat Ferencnek! – jutott eszébe Veronnak az utolsó percben.

Mivel azonban az ablak, amit ki akart nyitni, csak a végítélet napján szándékozott engedni az erejének, Mara egy szót sem hallott a jegyesének címzett üzenetből. Barátnője ezért válasz nélkül, a grófok, ispánok és nagyiparosok zárt köreiben jól ismert, elbűvölő mosolyával búcsúzott Verontól. Még integetett is, amíg a vonat ki nem gördült a pályaudvarról.

Mara idestova másfél esztendeje engedte meg Lipovszky Ferenc hadmérnöknek és sírkőgyárosnak, hogy ujjára húzza a rubinköves jegygyűrűt. Az esküvő időpontját azonban még mindig nem tűzték ki. Veron nem tudta pontosan, mi lehet a halogatás oka, de úgy sejtette, hogy Mara nehezen tud búcsút mondani bálokkal, hangversenyekkel és kalapvásárlásokkal tarkított, eseménydús leányéletének.

– Végtére is – mondogatta Mara –, Ferenc már azzal is elégedett lehet, hogy tizenhét lánykérés után a tizennyolcadikra igent mondtam. Micsoda szerencse, hogy ő volt a tizennyolcadik, nemde? Hát örvendjen! Meg aztán éppen mi, zsurnálhölgyek hangsúlyozzuk folyton, hogy a nőknek nem kellene annyira iparkodniuk a nászi kötelék kikötőjébe. Fontolgatom is, hogy megmondom Lipovszkynak, csak aznap fújhatja meg a nászindulót, amikor a hölgyek először a választóurnákhoz járulhatnak!

– Türelmes ember a te Ferenced – ingatta a fejét Veron –, de talán nem annyira, hogy az első marsbéli expedíciókat is kivárja a házassággal…

Azt már nem tette hozzá, hogy ő maga hány tucat olyan, pártában sínylődő női lélekről tud, akik a magas, szőke, jókötésű Lipovszkyval a nap bármelyik percében boldogan, örökre vagy tán még azon túl is összekötnék az életüket. Jobb nem föléleszteni Mara gyakran megmutatkozó, leleményes bosszúszomját.

Alighogy a gőzös kigurult az állomásról, és megkezdte eseménytelen alföldi útját, Veron fejéből kiröppentek a Lipovszky, Mara és Tóth Klementin körül keringő gondolatok. Viharvert kézitáskájából egy könyvet húzott elő. Néhány perc alatt teljesen belemerült, ügyet sem vetve a kinti tájra. Az sem tűnt föl neki, hogy az olvasás izgalmában az ujjaira kezdte csavargatni azt a fürtöt, ami apró kontyba tűzött, sötétbarna hajából hullott a homlokába.

Két óra múlva riadt csak föl, amikor a mozdony Kecskeméten lefékezett. A fülkébe, ahol addig egyedül utazott, egy idősebb úr kopogtatott be, hogy helyet foglaljon vele félig-meddig szemközt.

Veronnak eddig eszébe se jutott, hogy magányos hölgyutazóként félnie kellene – szeretett vonaton zötykölődni, alföldi emberek közt nőtt föl, és bár akadt már dolga gyilkossal is, mégis mindig megúszta nagyobb tragédiák nélkül. Ezúttal azonban némi gyanúval szemlélte újdonsült útitársát.

A férfi köpcös volt, törzséhez képest túlságosan rövid lábakkal. Gyöngyszürke öltönye szemmel láthatóan túlélt már néhány utazást, itt-ott halvány, barnás-feketés foltok tarkították. Fekete keménykalapját nem vette le, helyette előhúzta a kabátzsebéből ovális lencséjű cvikkerét. Nagy gonddal az orrára csíptette, apró, sárgásbarna szemei elé. Barkójával egybefutó bajsza csakúgy őszült, akár a kalap alól kitüremkedő, dús, hátul kissé hosszúra hagyott haja.

Veron gyanakvását azonban nem az idegen külseje keltette föl, hanem az a hatalmas, derékig érő, vasalt utazóláda, amit a férfi láthatóan nem mert a poggyászkocsiban hagyni, hanem magával hurcolt. A másik megmagyarázhatatlan jelenség pedig az idegen télikabátja volt – az ugyanis hiányzott. Veronnak nem fért a fejébe, hogyan indulhat valaki útnak kabát vagy bunda nélkül, amikor odakint olyan sűrű pelyhekben szakadt a hó, hogy az állomás épületéből nem látszott más, csak az okker fénnyel világló lámpások.

És vajon mi lehet abban a súlyos, gondosan őrzött ládában?

A férfi udvariasan a lányra mosolygott, aztán elővett egy nyolcadrét hajtott német újságot. Kisimította a térdén, és belemerült. Veron igyekezett követni a példáját, és visszatérni a saját olvasmányához. Hasztalan.

Úgy tűnt, hogy, mint a lány véleménye szerint mindig, a való élet ezúttal is sötétebb rejtélyeket kínál, mint a könyvek.

Veron a nyomtatott lapok fölé hajolt, ám közben lapos oldalpillantásokkal megpróbálta alaposan felmérni az utastársát. Szemügyre vette a férfi vastag, rövid ujjait, és észrevette, hogy a bal mutatóujjának hiányzik a legfelső perce. Gyorsan felfigyelt a kisujjon fénylő arany pecsétgyűrűre is. Feltűnt neki továbbá, hogy jobb cipőjének belső oldalán igen vásott már a bőr. Az öltönykabát felső zsebébe egy töltőtoll apró nyilat formázó aranycsíptetője kapaszkodott. És bár a férfi barázdált homlokának bal oldali részén, mindjárt a haj tövében egy elmosódott koromfoltot vélt kirajzolódni, az újsággal félig eltakart arc vonásait és az egyenes tartást figyelembe véve Veron úgy döntött, intelligens, kitűnő neveltetésű emberrel ül egy fülkében.

A férfi lapozott. A lány szintúgy, habár fogalma se volt róla, hogy az író, Doyle Conan Artúr miről írt az előző oldalon. Veron újra az idegenre sandított, aztán határozott. (Ha vész közelít, mindig bölcsebb elébe sietni, mint hagyni, hogy lesből támadjon.)

Megköszörülte a torkát, és az idegen úrhoz fordult.

– Uram! – szólította meg barátságos, ugyanakkor határozott hangon.

A férfi ügyet sem vetett rá. Folytatta az elmélyült olvasást.

– Uram! – próbálkozott tovább Veron, ezúttal valamivel hangosabban.

Az idegen végre fölpillantott az újságból. Körbenézett, mint aki nem tudja, honnan jön a hang.

– Én szólítottam meg, ne haragudjék – húzódott egy ujjnyival közelebb Veron. – És rögtön szeretném biztosítani önt arról, hogy bennem megbízhat!

A férfi néhány másodpercig csodálkozva bámult rá.

– Khm… – szólalt meg végül. – Rendkívül lekötelez, kisasszony – bólintott udvariasan. Hangja inkább magas volt, mint mély, és enyhén fátyolos.

Folytatni kívánta az olvasást, de nem számolt Veron eltökéltségével. A lány nem hagyta, hogy az idegent övező titok kiderítetlen maradjon.

– Tudom, ki maga – közölte Veron, könyvével a férfi felé bökve. – Jörg Gunnarson! Az északi iparmágnás – váltott suttogóra.

Sietve körbepillantott, hallhatta-e valaki más is, ahogy rendkívüli éleslátással leleplezte utastársa inkognitóját.

Kijelentése nem maradt hatástalan. A férfi hökkenten nézett Veronra, és ezúttal még hosszabb ideig maradt csöndben, mint előzőleg.

– Bocsásson meg, kisasszony, de… – talált szavakat jó néhány pillanat múlva. – Megérdeklődhetem, hogyan jutott erre a következtetésre?

– Ó… a kiejtése is idegenes! – kiáltott föl diadalmasan Veron.

Valóban, a kalapos úriember „á” hangjai kissé zártabbak voltak a magyar nyelvben megszokottnál, a mássalhangzókat pedig puhábban ejtette, mint azok az ősnépek, akik hozzá hasonlóan a kecskeméti állomáson szálltak vonatra.

– Tehát? – terelte vissza az idegen Veront a kérdéséhez.

A férfi döbbenete jottányit sem enyhült: elképedve, kikerekedett szemmel figyelte továbbra is a lányt.

– Nos – húzta ki magát Veron –, én rendszeresen olvasom a lapokat, és egyenesen Pestről jövök. Mint minden tájékozott honpolgár, jómagam is értesültem róla, hogy a májusi munkástüntetések alkalmával ön, hm, hogy is mondjam… Ön eltűnt!

Veron megpróbálta nem hatásvadász módon befejezni a mondatot, amitől viszont úgy hangzott a kijelentése, mintha az eltűnés az északi iparmágnások kedvelt szabadidős elfoglaltsága lenne. A magyarok vadásznak ráérő idejükben, az osztrákok operába járnak, a svédek pedig köddé válnak.

– Az a hír járta bizonyos szélbali orgánumokban, hogy ön megrémült a munkásság impertinens felvonulásától – folytatta a lány. – Ezért részvényei sorsáról gyorsan, egy színházbelépőre írt sietős üzenetben határozott. Aztán a szó valódi értelmében kámforrá vált! Egyes nyomozók érezni is vélték a kámforszagot a maga irodájában – jegyezte meg Veron, hangjában érezhető megvetéssel a detektívtestület iránt. – Erzsébeti üzemét a legidősebb fia vette gondjaiba, amikor…

Veron még közelebb húzódott az idegenhez, és figyelemkeltően fölemelte a mutatóujját.

– Amikor napvilágra került, hogy az üzemből hiányzik egy fontos gépezet! – bökött rá felemelt mutatóujjával a jókora ládára. – Egy bizonyos újítás… Melyet ha kézre kerítettek volna lázongó munkásai, az üzem azonnal csődöt jelenthetett volna!

– És… ugyan mi légyen ez a gépezet? – érdeklődött a férfi remegő hangon.

Úgy tűnt, Veron mellébeszélést nem tűrő leleplezése labilis állapotot idézett elő az idegrendszerében.

– Hát azt… azt nem tudnám pontosan megmondani – vont vállat Veron. – Zsurnaliszta vagyok, nem mérnökember. Az automata nyilvánvalóan a harisnyatartók gumírozásával van kapcsolatban, hiszen köztudottan ez az a terület, amelyen tevékenykedve ön, uram, a millióit szerezte.

– Aha – fogta föl a Gunnarsonként azonosított férfi. – Csupán a láda az, ami a következtetéseit ihlette, hölgyem? Mert az…

– …az kevés! – vágta rá Veron magabiztos mosollyal. Elnézően csóválta a fejét. – Miféle zsurnalisztának néz engem, Gunnarson úr? Fölfedeztem ám azt is, hogy egy olajfolt csúfítja az ön homlokát. A folt csakis a gép becsomagolása során kerülhetett oda. Aztán látom a gyűrűt is a kezén, a belevésett G betűvel – mutatott Veron a könyvvel hadonászva a feltűnő ékszerre.

A férfi követte a pillantását. Bólintott, mint aki lassan fölfogja, hogyan lepleződhetett le.

– És végül ott az a kopás a jobb cipőjén, belül – fejezte be a bizonyítékok felsorolását Veron. – Úgy hírlik, Gunnarson menekülés közben belerúgott egy bőr karosszékbe az irodájában. Kizárólag ez lehet a magyarázat – dőlt hátra a magyarázkodásban már-már kimerült lány.

Várakozóan nézett az idegenre: most rajta volt a sor, hogy elismerje, Dávid Veron, a bácskai paraszt leánya, A Nő és a Társadalom munkatársa előtt semmi nem maradhat rejtve.

A férfi ekkor harsogó nevetésben tört ki, a lány várakozásainak nem éppen megfelelő módon. Veron megbotránkozva húzta össze szemöldökét – egészen ellenkező hatást várt.

Gunnarson bizonyára beleőrült a veszteségeibe, gondolta.

– Kis híján eltalálta! – nyögte a férfi két hahota között, a könnyeit törölgetve. – Szavamra, alig lőtt mellé!

Veron nézte egy darabig a harsányan kacagó illetőt, aztán sértődötten az ablak felé fordult. Magában elhatározta, hogy az első útjába akadó távíróállomásról a pesti főszerkesztők tudtára adja, hol tartózkodik az eltűnt Gunnarson. Hiszen egyértelmű, hogy a férfi ép eszét vesztette, jobb lenne hát, ha az efféle állapotúaknak fenntartott intézmények vennék a gondjaikba ahelyett, hogy hagyják szabadon vonatozgatni.

– Az igaz, hogy milliomos kívánok lenni. És minél hamarabb – szólalt meg a férfi, miután nagy nehezen sikerült legyűrnie a nevetést. – Jól is megy a munka, de azért ideje lenne feljebb lépnem. Például mozitulajdonossá! Én ugyanis filmszalagra vett történetekkel házalok, kisasszony – vallotta be barátságos mosollyal. – Nem vagyok iparmágnás. Hanem közönséges vigéc, aki mozifilmek dobozba zárt tekercseit szállítja városról városra.

– Úgy érti… – Veron nehezen kapott levegőt. – Úgy érti, tévedtem?

A férfi arcán kissé szélesebbre húzódott a mosoly. Az ál-Gunnarson levette a kalapját, láthatóvá téve kopaszodó feje búbját.

– Úgy. Bizony tévedett, angyalom – hagyta jóvá a diagnózist. – Mint mondtam, csak egy jelentéktelen ügynök vagyok. Abban a szép nagy ládában szállítom Zentára, Szabadkára, Ókanizsára azokat a kiváló alkotásokat, melyeket a kecskeméti Thália mozi publikuma már megunt. A Thália… Hogy az micsoda utolsó, undok, utálatos hely! Alig akart fizetni az a szélhámos… a direktor, tudniillik! – vesztette el a fonalat a férfi felindulásában. – Eszébe ne jusson a Tháliába menni, ha Kecskeméten jár!

Veron még mindig szédült. Nehezen tudta megemészteni, hogyan tévedhetett ő, aki már annyi gonosztevőt lefülelt.

– Ez miként lehetséges? – kérdezte inkább magától, mint az idegentől.

– Jaj, hát nem voltam én mindig vigéc! – válaszolta készségesen az utastárs. – Volt egy kis sütödém. Pompás kis pereceket sütöttünk, tudja. Sósat, szegfűszegeset, fahéjasat. De aztán mellénk költözött egy kürtőskalácsárus. Félig nyers volt az a kalács, én mondom, mégis többen vették, mint a mi perecünket… Pénzzé tettem, amit lehetett. A pénzből vettem kétszáz vadnyugati regényt… igen izgalmasak, igen valósághűek! Az ember, kérem, mindent megtud belőlük a vérszomjas indiánokról… Tudja, példának okáért, mi az a skalpírozás?

Veron némán megrázta a fejét, de korántsem azért, mert figyelte volna, miről hadar a férfi.

– A skalpírozás az olyan… Van ugye az embernek az ő koponyája – kezdett bele az úriember.

Hirtelen elbizonytalanodott.

– Talán jobb lesz, ha mégsem mesélem el… hiszen maga egy hölgy! Na, azt kellett megállapítanom, a népeket mostanában hidegen hagyja a vadnyugat. Képzelje, ez derült ki rövid ponyvaárus-kárrierem során! – csapott a térdére megbotránkozva.

Az érdeklődés hiánya szemmel láthatóan megdöbbentette.

– Ám még a pereces korszakból maradt énnekem egy orfeumos barátom. Ő bízott meg azzal, hogy szerezzek neki filmeket, mert van ez az új divat. Ez a mozgó. És hát ő is vetítene, amikor éppen nincsen tánc. Vagy késik a Csini Jeanny, a magas művészetű dalnoknő. Úgyhogy mozgóképekkel kezdtem kereskedni. Jól kerestem, így hát hamar önállósítottam magam.

– Moziügynök – hitetlenkedett Veron.

Összefonta a karjait, és újra az ablak felé fordult, mint aki aznap többet már szólni sem akar. A könyvet, amit addig olvasott, mérgesen az ülésre hajította.

Útitársa félrebillent fejjel olvasta el a kék-zöld, csalánleveles motívummal és egy vörös hajú hölgy csábos portréjával díszített könyvborítón a címet: A Feltámadt Detektív.

– No, most már értem, miképpen gondolta, hogy én az a Gustaffson nevezetű valaki vagyok – bólogatott.

– Valóban? – bámult ki Veron továbbra is az ablakon.

– Az az angol nyomozó… az a Holmus, annak vannak ilyen spekulációi – bizonygatta a moziügynök. – Akiről ez a magácska könyve szól. Nemde?

Veron kezdte összeszedni magát. Már egy türelmetlen bólintásra is jutott ereje.

– Olvastam ám én is az összes históriát, amit csak a Tábori úr magyarra fordított – lapozott bele a könyvbe a férfi.

Ahogy előredőlt, a cvikkere hirtelen csúszásnak indult, és csak az orra hegyénél állt meg. Az ál-Gunnarsont azonban ez nem hozta zavarba.

– De tudja, kisasszony, Holmus csak egy van. Mi, közönséges halandók, közönséges agyvelőnkkel csupáncsak Vadszán doktorok lehetünk.

Egy percig némán elmélkedett a kijelentés mély igazságán.

– Óh! – pattant föl hirtelen a hevenyészve kipárnázott ülésről, mint aki rajzszögbe huppant. – Majd elfelejtettem! Sonneberg Gábriel, alázatos szolgája! – hajolt meg röviden a lány előtt.

Régimódi gavallériával kezet is csókolt neki.

– Dávid Veronika – biccentett szinte kedvesen Sherlock Holmes bukott tanítványa, aki hozzátette: – Úgy vélem, még sokáig együtt haladunk ezen az úton!

2. fejezet

– Jovánka!

A Szabadkai út egyik sarkán terebélyesedő ház úgy visszhangozta Dujmovics kapitány basszusát, akár a boszniai hegyek a gyakorlatozó osztrák–magyar tüzérek ágyúdörgetését.

De választ nem kapott.

– Jovánka! Moja mila! – kiáltozott tovább a kapitány, egymás után járva be a szobákat, amelyeket a felesége, ez a félig szerb, félig görög, szénfekete szemű szépség keleties kényelemmel rendezett be.

A lakás továbbra is néma maradt.

A kapitány nekivetette hátát a hálószobát határoló ajtófélfának. Hallgatózott, hátha megüti a fülét a halk motozás, de nem hallott mást, csak a saját kardját, ahogy határozott mozdulatainak szolgai utóhangjaként neki-nekiütődött a tükörfényesre suvickolt csizmaszárnak.

Dujmovics Lázó, ez a harmincas évei elején járó, de már tapasztalt férfiú, Ókanizsa alig egy tucat főből álló rendőri hatóságának vezetője sehogy sem értette a dolgot. Minden áldott délben szokása volt hazasietni, hogy felesége többnyire bárányhúsból és rizsből készült ebédjét élvezhesse. No meg hogy észrevegye, ha a forróvérű menyecske netán valamelyik vakmerő bácskai legényt rejtegeti a szekrényben. A szekrények eleddig csalódást keltettek, most viszont sem a jócskán megborsozott hús csípős illata, sem a felesége nem köszöntötte.

– A kutya mindenit – mormolta a kapitány. Az indulatba beleremegett a peckesre pödört fekete bajusz és a mellközépig göndörödő, illatos olajjal ápolt szakáll.

Dujmovicsnak úgy összeszorult a szíve, mint még soha. Eddig egyetlen gonosztevő, részeges vagy izgága rendbontó se tudott ráijeszteni ennyire.

Visszafojtott lélegzettel szelte keresztül a szobát (léptei döngését jótékonyan tompították az egymásra terített acélkék-arany török szőnyegek), hogy ellenőrizze a szekrényeket, amelyek a sietősen megvetett ágy oldalánál magasodtak.

Egyetlen határozott mozdulattal tárta ki a nehéz bükkajtókat. A fatáblák fájdalmas reccsenéssel válaszoltak, a kulcs pedig a szőnyegre hullott a zárból.

A kapitány szeme tágra nyílt. A szekrényben nemhogy egy félelemtől nyüszítő férfialak nem várta, hanem még Jovánka öblös bőröndje is eltűnt a ropogósra keményített ingvállak és rézpitykés, skófiummal hímzett mellénykék alól.

Az a bőrönd, ami a nászút óta mozdulatlanul hevert a szekrény alján. Hűlt helyét most halványszürke porcsík jelezte. És mintha a szekrénybe zsúfolt ruhanemű is megfogyatkozott volna.

Dujmovics reszkető ujjakkal túrt bele a szoknyák, blúzok, kedves emlékű fehérneműk levendulaillatú halmaiba. Egyre fogyó türelemmel gyűrte őket a szekrény sarkaiba, dobálta a padlóra, az ágyra, nem is igen figyelve, hova.

De csalódnia kellett: azt a csipkével szegett, rózsaszín kombinét, amit ő maga rendelt Párizsból, és amit annyira szeretett, nem találta. Sőt, mintha egy bájos, halványkék, rózsabimbós hálóingnek is nyoma veszett volna.

A kapitány nyelt egy nagyot. Homlokát a szekrénynek támasztotta, szemét lehunyta, és néhány percig fújtatva vette a levegőt.

Aztán kirántott egy vállfát a szekrényből, és kettétörte a térdén.

– Megmondtam előre, mit csinálok veled, ha megszököl – zihálta. – Hát most aztán ne csodálkozzál!

Ahogy az ajtót távoztában becsapta, abba az ablaktáblák is beleremegtek, az ágy pedig csodálkozón nézett utána két párnaszemével.

* * *

– Grűzgott! – sietett a vonat elé egy jó húsban lévő, kerek képű, pisze orrú asszonyság.

Nem más volt ő, mint Schneider állomásfőnök neje.

Kivörösödött, párnás tenyereit egymáshoz csapdosta, így próbált megszabadulni a kezére tapadt mákszemektől. Karácsony böjtje még jó néhány napra volt, Schneiderné mégis azzal töltötte a délutánt, hogy mákot tört mozsárban a böjti ebédhez. A serénységre ezenfölül más is okot adott: a mozsarat a hóna alá szorítva nyugodtan toporoghatott az ablak előtt, és alaposan megfigyelhette a sikoltó gőzmozdonyok mögött sorakozó kocsik utasait.

A csöpp állomáson egyetlen Ókanizsára érkező személy sem surranhatott keresztül észrevétlen.

Alighogy befutott a pesti gyors füstbe burkolózó, fekete mozdonyszörnyetege, Schneiderné a konyhaasztalra csapta a mozsarat. Vállára agyonfoltozott bekecset, kócos hajára kendőt borított, és még az első utas előtt sikerült kivágódnia az ajtón.

– Sárosdi Bözse… A kantás Karcsi… A sánta Mariska… Ejha, egy uniformisos! De nem huszártiszt, csak egy közönséges rendőr. Vagy csendőr – számlálta sorra az érkezőket.

Fokozatosan elszontyolodott, ahogy a néptelenedő kocsikat bámulta: hát semmi érdekességet nem hozott a fővárosi gőzös? Az nem létezik!

A pesti gőzösre mindig lehetett számítani. Hol egy hosszú orrú francia szakács érkezett vele a Talliánék törökkanizsai kastélyába, hol egy híres porosz lódoktor, hol egy világhódításra induló, de pórul járt ókanizsai kullogott vissza vele szégyenszemre szülővárosába. Schneiderné asszony (és Ókanizsa) számára mindegyik egyenlően izgalmasnak bizonyult.

– Hohó! Hát azok meg ottan kicsodák? – illesztett a szeme elé egy ősi lornyont a derék állomásfőnökné. Voltaképpen teljesen fölöslegesen, mert a lornyon rozsdás keretében csak közönséges ablaküveg csillogott.

Schneiderné figyelmét az a pár vonta magára, akik utolsóként kászálódtak le az alkonyati ködtengerbe. A hölgy arcát széles karimájú, a legutóbbi divat szerinti sötétkék kalap takarta, amelyről oldalt egy ezüstróka farka lógott le. Az állomásfőnökné azonnal megharagudott rá, amint észrevette, hogy a nő már-már a soványságig karcsú, és hogy lábát egy csinos, magas sarkú, bronzszínű csizma védi az itt-ott felbukkanó, apró tócsáktól.

A nő utazóládáját egy keménykalapos, irhabundás úr segített leemelni a vonatról.

És ekkor egy igazán szokatlan dolog következett: a hölgy elfordult a saját poggyászától, és az úrral vállvetve igyekezett valami gyanúsan nagyot és nehezet lerángatni a vagonból a földre.

– Ejnye… Ez aztán… – suttogta Schneiderné, és egy óceánjáró megállíthatatlanságával indult az újonnan érkezők felé.

Csak akkor torpant meg egy pillanatra, amikor zengzetes csattanással végre talajt ért a holmi, amitől a hölgy és az úr erejüket megfeszítve próbálták megszabadítani a lassan Zenta felé továbbinduló vonatot.

Schneiderné kikerekedett szemmel bámulta a hatalmas, acéllal vasalt ládát. Ebben akár egy ember is elfér! Már ugye ha előtte földarabolták!, gondolta túlhevülve.

A két évvel azelőtti gyilkosságsorozat óta nem ő volt az egyetlen ókanizsai, aki minden szénaboglya és boroshordó mélyén hullát sejtett. Ez a sejtelem azonban sem őt, sem mást nem tántorított el attól, hogy a gyanús helyszínek közelébe merészkedjen.

– Látom, meglehetős a pakk! – kiabálta már messziről az idegeneknek. – Mivel gazdagítsák vendégeink Ókanizsát? Pinóinát hoztak netalány?

A nő és a férfi egyszerre egyenesedett föl, kissé kifulladva.

– Á, vagy úgy! – világosodott meg a hölgy, akinek az arca végre-valahára Schneiderné vizsgálódó tekintete számára is láthatóvá vált. – Alighanem zongorára gondolt a derék Schneiderné asszonyság – magyarázta utastársának.

– Hát akkor bizony tévedett – mosolyodott el az irhabundás férfiú, és önkéntelenül is igyekezett a keménykalap alá tűrni a haját. – Mondja, jó Schneidigné! Szokott maga moziba járni? – kérdezte halványan idegenes kiejtéssel.

– Hé! Hát maguk ismernek engemet? – hőkölt hátra az állomásfőnökné, aki legalább fekete mágiát sejtett a felismerésben, vagy egyéb boszorkányságot. – Hunnést? – húzta össze szemöldökét gyanakodva.

Egy emlék borzongott végig a hátán, lefelé csorgó, jeges verítékcseppként. Látta magát, ahogy Pest-Budán, a koronázást bámulók tízezres tömegének közepén áll, abban a halotti némaságú pillanatban, amikor Ferenc József a királyi szablyával a négy égtáj felé suhintott. Az ő torkán-orrán pedig fölfelé kezdett bugyogni a vurstliban megkóstolt gyomorkeserű és mézsör… hogy ez a gyilkos elegy hangos öklendezés kíséretében a körülötte állók legszebb ünnepi viseletén lássa meg újra a napvilágot. Schneiderné bizonyos volt benne, hogy a jelenlevők közül mindenki, még a császár is az emlékezetébe véste az ő vérvörös arcát, és azóta is arra vágynak mind, hogy szemtől szemben kigúnyolhassák.

Úgyhogy ezúttal is fölmerült benne a sejtés, hogy a fekete hajú, zöld szemű hölgy arca ama balvégzetű percből ismerős. Habár ez a nő meglehetősen fiatalkának tűnt… túlontúl is fiatalnak. Különösen most, ahogy elégedett arccal nagyot szippantott a levegőből, és vidor pillantást vetett az állomásfőnöknére.

– Két esztendő elegendő, hogy a fejem búbjáig elnyeljen a feledés tengere? – fejezte ki csodálkozását magasröptűen. – Hát oly sok minden történt Ókanizsán, hogy a néhai papírárus leánynak még az emléke is elpárolgott? Sebaj – vonta meg a vállát. – Hanem Schneiderné, mondja már meg, nem látta errefelé a bátyámat?

– A maga bátyját? – kérdezett vissza szinte félálomban Schneiderné.

Hiába törte a fejét, ezt a sápadt, vékony ajkú, kihívó tekintetű fiatal nőt még mindig képtelen volt elhelyezni az emlékei között.

– Igen, a Jóskát – nézett körbe türelmetlenül a hölgy, kalapja szélét kesztyűs kezével megemelve. – De a maga férje is segíthetne nekünk. Ha ugyan hajlandó előbújni az élclapjai és a kályha mellől – biztatta burkoltan Schneidernét. – Nem csekély poggyásszal érkeztünk, amint látja. Sem az úr, sem én nem boldogulunk segítség nélkül. Arra számítottam, hogy Jóska… – fejtegette a nő, de váratlanul heves integetéssel szakította félbe saját magát. – Látja, Gábriel? – fordult nevetve a pofaszakállas úrhoz. – Az én rokonságomra lehet számítani!

Schneiderné hátrafordult, hogy megnézze, kinek integet a nő.

A peron végéről egy szőke férfi futott feléjük kucsmáját lobogtatva, már amennyire a nehéz, fekete bunda a vállán engedte a futást. Addig-addig közeledett, mígnem Schneiderné végre fölismerte benne Dávid Szilveszter gazda fiát, Jóskát.

– Hát a Szent András keresztjére! – hűlt el az asszonyság, és újra a fiatal nő felé fordult. – Maga a kis Veronka?

– Bizony, az vagyok – biccentett a nő kecsesen. – És csukja be a száját, jó asszony, mert még torokgyíkot talál kapni ebben a zimankóban!

* * *

Jóska és Veron nem ölelték át egymást, mint egyes városi családokban volt szokásban. A lány jobbról-balról megcsókolta két éve nem látott bátyját, és, miután az állomásfőnök segítségével szekérre dobták az utazóládát meg Gábriel mester filmjeit, csönd telepedett közéjük. A hallgatás különösen akkor vált feltűnővé, miután a mozis az Annaligethez vezető utca végén, ahol pár napra szobát foglalt, elköszönt tőlük.

Az ifjabbik Dávid vasderese komótosan ballagott hazafelé a sötét házsorok között. Patkójának kimért kopogása sorra verte föl a kutyákat. Ám az ugatáson kívül más nem törte meg az egyre sűrűsödő köd némaságát. Az úri negyedek gázlámpáinak fénye idáig, a néhol zsindelyes, de legtöbbször még nádfedeles házak rendjéig nem hatolt el. A nyirkos decemberi estében az egyetlen fényforrás a szekérre függesztett lámpás volt, ami gyönge, sárgán imbolygó fénykört vont a testvérek köré.

– Ööö… Piros és a gyerekek? – jutott Veron eszébe végre egy téma. – Megvannak?

Jóska a torkát köszörülte.

– Meg hát – válaszolt rekedtesen.

Újabb néma percek következtek. A lány alig hitte el, hogy a bátyjával, akivel végiglevelezték az elmúlt két évet, és akit ebben a pillanatban sem szeretett kevésbé, mint amikor huszonhat hónapnak előtte az állomáson elvált tőle, most képtelen feszélyezettség nélkül csevegni.

Valami baj lehet, vizsgálgatta fél szemmel a tőle alig néhány esztendővel idősebb Jóska halovány, puha vonalú arcélét. A fiú egyetlen vonást sem örökölt apjuktól, Dávid Szilvesztertől, nem úgy, mint a húga, aki viszont szinte mindent, kivéve az öreg Dávid szófukarságát. Jóska kerekded álla, a tömpe orr, a szeplők, a nyugodt pillantású kék szem ezúttal is változatlannak tűnt. Veron mégis talált a bátyja arcában valami idegenséget.

Másokon már látta ezt a kifejezést. De Jóskán még soha.

– És mi a helyzet a nevezetes legénykompániáddal? – próbálkozott tovább a lány.

Észrevette, ahogy fivére egy pillanattal tovább tartja bent a levegőt a kelleténél, és enyhén elfordítja a fejét. Mintha nehezen viselte volna magán Veron kutató tekintetét.

– Hát – vonta meg a vállát –, nincs azzal se semmi különös. A Dukai Laciéknál megszületett a negyedik lány is… Szegény, megint egy fehércseléd, pedig már a felesége is legalább két asszonyt kitesz! A Fehér Zsigáék eladták a marhákat, és vettek egy házat a piactéren, tőlünk kettővel lejjebb. Más nemigen történt. Kihagytam volna valakit? – engedte lazábbra a gyeplőt Jóska, hogy egy villanásnyi időre a húga szemébe nézzen.

Veron elmosolyodott. Azt is érezte, ahogy vörösödni kezd a füle. Már nem bosszankodott: beletörődött, hogy bizonyos témák hallatán mindig a pirulás vesz rajta erőt.

– Persze hogy kihagytál – élénkült meg a hangja. – Hát a Remete Pista? Vele mi van?

– Te jóisten! – vágta rá Jóska pillanatnyi késedelem nélkül. – A Kávai Jocóról teljesen megfeledkeztem! Pedig ottan történtek ám a nagy események! Kétfejű borjút ellett a díjnyertes tehenük. Emlékszel? Az a svejci jószág, amivel mindig olyan nagyra voltak. De nem sokáig sopánkodtak – nevetett föl Jóska, talán túl harsányan is –, sebesen eladták az állatot egy talján vándorcirkusznak. Hogy ott mit művelnek vele, azt már ne kérdezd. Nagyon remélem, hogy nem kötélen táncoltatják vagy tűzkarikán ugratják által… Hőőőő! – rántotta vissza a vasderest. – No, hát itthon is vagyunk – nyúlt a húga üstöke felé, hogy szokása szerint beleborzoljon a hajába.

Ekkor ötlött szemébe az elegáns kalap, amit Mara ajándékozott Veronnak, és zavartan visszahúzta a kezét.

– Apánk nagyon fog örülni a lányának – ugrott le a bakról, és hessegette el Veront, aki segíteni akart neki az utazóládával.

Jóska olyan sebesen iramodott befelé a csomaggal, hogy az sokkal inkább tűnt menekülésnek, mintsem hétköznapi sietségnek. Mintha a Dávid-portát őrző kuvaszok lihegtek volna véres-nyálas agyarakkal a nyomában, vagy a szekérről lekászálódó Veron villogtatott volna felé karnyi hosszúságú böllérkést a téli sötétben. A lány alig ért földet a ló mögött, de Jóskából már semmi sem látszott. Csak az udvar alaktalan feketesége tátongott Veron előtt, a csűr és az istálló alig kivehető körvonalaival.

A lány lassú léptekkel indult, hogy kinyissa a kaput a szekér előtt, de két lépés után megtorpant, mert elbizonytalanodott, vajon Jóska velük akarja-e tölteni az estét, vagy nyomban továbbindul haza, feleségéhez, Piroshoz, és a gyerekeihez. Megpróbálta fölidézni, nyilatkozott-e a bátyja valami erre vonatkozót hazafelé. Ahogy a fejét törte, egyszeriben rájött, mit fedezett föl korábban Jóska arcán.

– Csalódottság – hümmögte. – Csalódás. Az volt rajta.

A bátyja örökké derűs, tréfát sugalló pillantásába meglehetősen idegenül vegyült ez az új elem. Veron, aki továbbra is mozdulatlanul tipródott a kapu és a szekér közt félúton, igyekezett megfejteni Jóska csalódásának okát. Talán túlontúl megváltoztam, következtetett végül. És most nem tetszik neki ez a kalapos, városi hölgyemény, akivé lettem.

Eszébe se jutott, hogy önmagán kívül mást is okolhat Jóska kiábrándultsága miatt.

* * *

– És hogy van az a tündökletes felesége? – rikkantotta Laczkó főjegyző. – Virul-e a granicsárvidék legszebb bazsarózsája?

Dujmovics válasz helyett a vékonydongájú, korán őszülő jegyző előtt termett három hatalmas lépéssel, és pofonra lendítette medvemancsát.

A tarokkozók kezéhez odafagyott a kártya. Vékony doktor, aki éppen akkor gyújtott egy illatos britannikára, nem merte kifújni a füstöt. Kocsis Tóni, az egykori leányiskolai zenetanár ujjai megálltak a levegőben, a zongora billentyűi fölött.

A kapitány mormolt valamit a bajsza alatt, és pofon helyett galléron ragadta a szerencsétlen főjegyzőt. Laczkó kétségbeesve gondolt arra, hogy túl sokáig halogatta azt a végrendeletírást, és most a kuzinja, az üldözési mániás Pepi fog örökölni mindent.

– Elutazott az anyjához, Zomborba – szűrte Dujmovics fogai között a választ, és elengedte a kis Laczkó gallérját.

A jegyző megkönnyebbülve érzett ismét talajt a cipője alatt, de egyelőre moccanni sem mert. A szerb óriás most Laczkó torka felé nyúlt, mire az érdemes férfiú nagyot nyelt: bár a városháza folyosóin naponta találkozott a kapitánnyal, ebben a nekivadult tigrisben most mégse ismert rá. Szegény férfiú homlokát kiverte a víz, ahogy Lázó ujjai a gégéje felé közelítettek.

Pedig Dujmovics csak Laczkó összegyűrt gallérját akarta megigazítani.

– Így ni – motyogta zavartan a kapitány. – Nem látta valahol a doktort? – váltott témát.

Laczkó mukkanásnyi hang nélkül mutatott a zongorával átellenes sarokba, az Úri Kaszinó kétes értékű dísze, a szomszédos települések polgárai által örömest fölemlegetett Kancsal Kossuth képének irányába.

A kép alól, egy füles fotelből a város főorvosa, Vékony doktor figyelte Dujmovics belépőjét. E pillanatban úgy döntött, hogy most már nyugodtan kifújhatja a szivarfüstöt.

Kocsis Tóni sietve belefogott a Rendnek fényes őre az én kedvesem című, nem túl népszerű kupléba. A kártyák is újra keringeni kezdtek az asztal és a játékosok keze között, ahogy a pezsgőspoharak is a levegőbe emelkedtek, aztán az ajkakhoz. Az Úri Kaszinó ügyvédekkel, tanárokkal, tisztviselőkkel zsúfolt szalonja (Rosenbergek, Schwartzok kizárva) villámgyorsan napirendre tért a kapitány látványos megjelenése fölött, bár Dujmovics biztos lehetett benne, hogy a hímzőrámájuk fölött unatkozó polgárfeleségek pletykaéhét ma este bízvást jóllakatják a kaszinóból hazaérkező férjek.

– Magát meg mi lelte? – kockáztatta meg a doktor a kérdést, ahogy a kapitány hallótávolságba ért.

A ritkás, csaknem teljesen ősz kecskeszakállat, divatjamúlt frizurát, szemüveget és sárbarna öltönyt viselő orvos régóta szolgálta már a várost. Még pályakezdő medikusként hozta Eszékről Ókanizsára a sorsa és a jövendőbeli Vékonyné páratlan háziasszonyi tehetsége. Ő volt az árvaház gondnoka, a polgármester keresztkomája, Márk apátplébános leghívebb barátja – valamint az egész városka gondjainak, bajainak legfőbb letéteményese. Ahogy ehhez a pozícióhoz illett, őt magát aligha vádolhatták szószátyársággal, és ebben egyetlen lánya, Annuska is hasonlított rá. Annál kevésbé a felesége, Zsike néni.

Dujmovics Lázó, aki csupán néhány esztendeje regnált Ókanizsa rendőrkapitányságán, a doktort tüntette ki bizalmával, ahogy mindenki más is. Főleg amióta „mi ketten, öreg rókák nyakon csíptük magát a fekete ördögöt”, utalt a kapitány gyakran a két évvel korábbi eseményekre, meg sem említve a leányt, aki nélkül alighanem bottal üthették volna a tettes nyomát.

– Nyugalom, doktor – telepedett le a főorvos melletti zsámolyra Lázó.

A doktoron nyoma sem látszott semmiféle izgatottságnak, de a főkapitány nem tágított legfőbb kötelessége mellől, miszerint a nyájat minden pillanatban a béke aklába kell szorítani.

– Őrizze meg a hidegvérét!

A doktor megőrizte, továbbá hátradőlt, és nagyot kortyolt a konyakból, amiből szívesen szopogatott el egy pohárnyit betegekkel és álbetegekkel zsúfolt napjai végén, akár otthon, akár a Nagyvendéglőben, akár, mint most, az Úri Kaszinóban. Úgy döntött, marad a szokásos módszernél: noszogatás nélkül kivárja, míg a páciens a panaszára tér.

Ami ezúttal eltartott egy darabig, mert Dujmovics hallgatagon gubbasztott, hosszú lábait ide-oda tekergetve a kényelmetlenül alacsony zsámoly előtt. A kapitány kivárta, hogy Purger Sanyi őt is kisegítse egy dupla konyakkal. (Az ifjú Purger szabad estéin frakkban feszítve egészítette ki az Úri Kaszinó személyzetét, pontosabban azt az osztrák–porosz háborúban ellőtt térdű, ezért igen kevéssé fürge öreg inast, akit a város a legkülönbözőbb feladatok ellátásáért fizetett.)

A doktor ámulva nézte, ahogy a drága és erős ital egyetlen hörpintésre szalad le Lázó torkán.

– Ezek az asszonyok! – fejtette ki hatását az alkohol azonnal. – Csak a baj van velük! Hogy teremtett volna az Úristen inkább valami szép lovat Ádám apánk bordájából!

Vékony doktor sóhajtott.

Úgy látszott, egyoldalú társalgásuk ezúttal sem terjed majd túl azokon a témákon, amiket valamirevaló férfiember egy jó deci alkoholos nedűtől fűtve a világon mindenütt tudományos analízis alá szokott vetni.

– Idehallgasson, doktor! – tett egy félfordulatot a kapitány. – Énnekem hajnalban el kell ma-sí-roz-ni! – énekelte a mondat végét.

– Mit evett ebédre, kapitány? – kérdezte aggódón az orvos. – Gombát? Pálinkát?

Dujmovics tagadólag legyintett, de olyan széles mozdulattal, hogy a doktor kezéből a britannikát egészen a zongora húrjai közé repítette.

Kocsis Tóninak a szeme se rebbent, úgy pottyantotta a szivarcsonkot a szolgálatkészen előrobogó Purger Sanyi ezüsttálcájára, hogy közben másik kezével zavartalanul verte a billentyűket. Tóninak volt már dolga a kapitánnyal, és tapasztalatai arra ösztönözték, ha egy mód van rá, kerülje a további összeütközéseket. Helyesebben: kerüljön Lázóval minden lehetséges összeütközést.

– Bocsásson meg – dugta a saját cigarettatárcáját a doktor orra elé a kapitány. – Igen nagy viharok dúlnak a keblemben.

– Ne mondja – fogadta el a kínálást az orvos. A kapitánynak egyenesen Bulgáriából postázták a dohányt, és Vékony doktornak, bármennyire igyekezett titkolni, volt érzéke az élet gyönyöreihez. – Folytassa, Lázó. Tudja, hogy szívesen a vállamra veszem a rendőrség gondjait. Tulajdonképpen kötelességem is így cselekedni.

A kapitány akkorát fújt, hogy a Vezúv forró lávája azonnal megdermedt volna, ha a Teremtő nem Itáliában, hanem úgy ezerötszáz kilométerrel közelebb helyezte volna el a tűzokádó hegyet.

– Van baj mindenhol – rázta a fejét Lázó –, de most nem akarok magával mindent megosztani. Tudja, az a jó, ha egy férfinak vannak titkai! Mert a férfi erényei számosak! És közöttük legdicsőbb a síri hallgatás!