Fordította

Berta Ádám

Kürthy Ádám András

Matolcsi Balázs

Mester Yvonne

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Carlos Ruiz Zafón: Ciudad de Vapor

Copyright © DragonStudios LLC, 2020

Hungarian translation © Berta Ádám, Kürthy Ádám András, Matolcsi Balázs, Mester Yvonne, 2023

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Rácz I. Péter

Kézirat-előkészítő Hernád Imre

Korrektor Hack Orsolya

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 797 0 (epub)

ISBN 978 963 504 798 7 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

Marina

Az Elfeledett Könyvek Temetője:

A szél árnyéka

Angyali játszma

A mennyország fogságában

Lelkek labirintusa

A Köd trilógiája:

A Köd Hercege

Éjféli palota

Szeptemberi fények

TARTALOM

A kiadó jegyzete (Kürthy Ádám András)

Búcsú Blancától (Kürthy Ádám András)

Névtelenül (Matolcsi Balázs)

Egy barcelonai kisasszony (Matolcsi Balázs)

Tűzrózsa (Berta Ádám)

A Parnasszus hercege (Mester Yvonne)

Karácsonyi legenda (Matolcsi Balázs)

Alicia, hajnalban (Matolcsi Balázs)

Szürke emberek (Matolcsi Balázs)

Pára-lány (Matolcsi Balázs)

Gaudí Manhattanben (Matolcsi Balázs)

Apokalipszis két percben (Matolcsi Balázs)

A két ködalak, apja és fia, lassan belevegyül a Rambla forgatagába.

Lépteik zaját örökre elnyeli a szél árnyéka.

A szél árnyéka

A KIADÓ JEGYZETE

Miután a Lelkek labirintusa 2016. novemberi megjelenése Carlos Ruiz Zafón élete fő művének, a négy regényből álló Elfeledett Könyvek Temetőjé-nek befejezését jelentette, a szerző úgy tervezte, következő munkája az lesz, hogy kötetbe rendezi elbeszéléseit. Célja az volt, hogy olvasói rendelkezésére bocsássa mind a korábban valamilyen formában – folyóiratban vagy a regények különleges kiadásainak mellékleteként – megjelent elbeszéléseit, mind pedig azokat, amelyeket eddig még nem publikált.

Ezzel a céllal bízta rá a kiadóra az itt először napvilágra kerülő elbeszéléseket, és ezért bízta meg azzal is, hogy az idők során már megjelent darabokat összegyűjtse, hogy olyan kötetet állítson össze belőlük, amely több, mint elbeszéléseinek puszta gyűjteménye. Ám előbb a regénysorozat utolsó tagjának közeli megjelenése, majd a szerző betegsége késleltette e kötet kiadását.

Erre a műre Carlos Ruiz Zafón nemcsak önálló egységként gondolt, hanem köszönetet akart mondani vele olvasóinak, akik végigkövették A szél árnyéká-val kezdődő regényfolyamon. A kötet posztumusz jellege miatt most már a kiadó korunk egyik legmegbecsültebb szerzője előtti tisztelgése is ez, melyhez az olvasók is minden bizonnyal csatlakoznak.

A köd városa az Elfeledett Könyvek Temetőjé-nek irodalmi világát bővíti tovább: azáltal, hogy egy-egy szereplő eddig ismeretlen vonásait tárja fel, vagy azért, mert kifejti a legendás könyvtár keletkezésének történetét, vagy éppen azért, mert az elbeszélések légköre, témái és motívumai ismerősek lesznek a regényfolyam olvasói számára. Elátkozott írók, látomásos építészek, hamis személyazonosság, kísértetjárta épületek, ellenállhatatlanul képszerű leírások, mesteri párbeszédek… és főleg az ígéret, hogy az elbeszélés új, lenyűgöző helyekre visz majd bennünket.

A kötetet indító Búcsú Blancától című elbeszéléstől az Apokalipszis két percben végszaváig összeköti a történeteket az elbeszélői hang, az időrend és egyéb részletek: az ábrázolt világ életerősen áll elénk, hiába képzeletbeli, hiába a köd birodalma.

A köd városa azt is bemutatja, milyen ügyesen használta Carlos Ruiz Zafón az irodalmi műfajokat azért, hogy megalkossa saját, összetéveszthetetlen írói világát, melyben felismerhetjük a fejlődésregény, a horror, a thriller és a romantikus ábrázolás elemeit, és még az elbeszélésen belüli elbeszélés mesteri fogását is.

De nem is tartunk fel tovább, kedves olvasó. Talán felesleges is részletezni, milyen érdemekre és elismerésekre tett szert egy alkotó a művével, hogyha a neve jelzővé vált: cervantesi, dickensi, borgesi… Légy üdvözölve a legújabb zafóni könyv lapjain – még akkor is, ha ez már sajnos az utolsó.

ÉMILE DE ROSIERS CASTELLAINE
(Kürthy Ádám András fordítása)

BÚCSÚ BLANCÁTÓL

(Egy bizonyos David Martín sosemvolt emlékeiből)

1

Mindig is irigyeltem a könnyen felejtő embereket – nekik a múlt olyan, mint a levetett fehérnemű vagy egy pár használt cipő: elég besuvasztani a szekrény mélyére, és már el is tűnik a nyoma. Nekem az a balszerencsém, hogy mindenre emlékszem, és rám is emlékszik minden. Emlékszem hideg és magányos kisgyermekkoromra, ahogy a szürke napok halott pillanatait szemlélem, még arra a fekete tükörre is, amely megbűvölte apám tekintetét. Ahogy arra is pontosan emlékszem, hogy nem igazán voltak barátaim. Fel tudom idézni néhány kisgyerek arcát a Ribera negyedből: néha játszottam vagy verekedtem velük az utcán, ám a közöny birodalmából egyiküket sem szabadítanám ki. Egyiküket sem, csakis Blancát.

Blanca néhány évvel idősebb volt nálam. Egy áprilisi napon ismertem meg a házunk kapujában: egy cselédlány vezette kézen fogva, egy apró antikváriumba jöttek el néhány könyvért, épp az épülő koncertteremmel szemben. A végzet úgy akarta, hogy a könyvesbolt aznap csak délben nyitott, ám a kishölgy már fél tizenkettőkor odaért – így adódott harminc perc várakozási idő, melyről akkor még nem is gondoltam, hogy megpecsételi a sorsomat. Magamtól ugyan sosem mertem volna megszólítani. Öltözete, illata és disztingvált modora világossá tette számomra, hogy nem tartozik az én világomhoz, én pedig mégannyira sem az övéhez. Az utcán csak néhány méter választott el tőle – a láthatatlan törvények közt mérföldek. Csupán úgy néztem őt, ahogy a vitrinben lévő relikviákat nézi az ember, vagy az olyan üzlet kirakatát, amely látszólag nyitva van, de tudjuk, hogy soha életünkben nem fogunk belépni oda. Gyakran eszembe jutott, hogy ha apám nem ragaszkodik hajthatatlanul ahhoz, hogy rendesen tisztálkodjak, Blancának talán meg sem akad rajtam a szeme. Apám úgy volt vele, hogy már kilenc életre elegendő rühöt látott a háborúban, és bár szegények voltunk, mint a könyvtár egere, nagyon korán hozzászoktatott a csapból – jobb esetben – folyó jéghideg vízhez meg a hipószagú szappanhoz, amely még az ember lelkét is tisztára mosta. Így történhetett, hogy alázatos szolgájuk, az épp csak nyolcéves David Martín, kikent kis éhenkórász és leendő harmadosztályú irodalmárjelölt képes volt összegyűjteni lelkierejét, hogy ne rántsa el a tekintetét erről a jómódú játék babáról, mikor ő rám nézett és félénken elmosolyodott. Apám mindig azt mondta, hogy az életben ugyanazzal a pénzzel kell megfizetni a másikat, amelyet mi kaptunk tőle. Ő a pofonokra meg az egyéb gorombaságokra gondolt, ám én így is követtem tanítását, visszamosolyogtam, és borravalóként még biccentettem is hozzá egy picit. Eztán ő jött oda hozzám lassan, tetőtől talpig végigmért, kezet nyújtott – ilyen gesztust még senkitől sem kaptam –, és ráadásul még meg is szólított hozzá:

– Engem Blancának hívnak.

Blanca úgy nyújtotta oda a kezét, mint a klasszicista komédiák kisasszonykái: tenyerét oly ernyedten tartotta lefelé, akár egy ifjú párizsi dáma. Nem jöttem rá, hogy nekem illenék lehajolnom, hogy ajkammal illessem, így egy idő után Blanca visszahúzta a kezét és felvonta a szemöldökét.

– Én David vagyok.

– És mindig ilyen neveletlen?

Valami olyan elmés fordulaton törtem a fejemet, amellyel szellemesen ellensúlyozhattam volna bárdolatlan közönségességemet, ám ekkor a komorna elképedt tekintettel lépett oda: úgy nézett rám, ahogy az utcán kóborló veszett kutyára szokás. Szigorú tekintetű fiatal nő volt, mélységes fekete szemében egy fikarcnyi rokonszenv sem csillant irántam. Karon fogta Blancát, és elrántotta a közelemből.

– Kivel beszélget maga, Blanca kisasszony? Tudja jól, hogy az édesapja nem szereti, ha idegenekkel beszélget.

– Ő nem idegen, Antonia. Ő David, a barátom. Apám is ismeri.

Kővé dermedtem, a komorna pedig gyanakodva méregetett.

– Miféle David?

– David Martín, hölgyem. Szolgálatára.

– Antoniának ugyan senki sincs szolgálatára. Ő szolgál minket. Igaz, Antonia?

Épp csak egy pillanat volt – észre sem vette volna senki más, csak én, mert olyan figyelmesen néztem. Antonia olyan sötéten pillantott rá Blancára, olyan mérges gyűlölettel, hogy megfagyott a vér az ereimben – ám ezt hamar elfedte egy lemondó mosollyal, és megrázta a fejét, jelezvén, hogy nem is fontos a dolog.

– Suhancok – morogta halkan, amint visszaindult a könyvesbolt felé.

Blanca ekkor olyan mozdulatot tett, mint aki le akar ülni a kapu előtti lépcsőfokra. Még egy hozzám fogható zöldfülű is tudta, hogy az ő ruhája nem érhet hozzá az otthonomat alkotó nemtelen, porszén lepte anyaghoz. Lekaptam magamról toldott-foldott zakómat, és szőnyeg gyanánt terítettem le elé. Blanca leült a legszebb ruhámra, és ahogy a járókelőket figyelte, felsóhajtott. Antonia a könyvesbolt ajtajában állt, de le sem vette rólunk a szemét – én viszont úgy tettem, mintha észre sem venném.

– Itt laksz? – kérdezte Blanca.

Rámutattam a szomszédos épületre és odabiccentettem.

– Na és te?

Blanca úgy nézett rám, mintha életében nem hallott volna még ostobább kérdést.

– Még szép, hogy nem.

– Nem tetszik a környék?

– Büdös, sötét, hideg van, az emberek pedig csúnyák és zajosak.

Sosem jutott még eszembe, hogy így foglaljam össze az általam ismert világot, ám nem találtam semmiféle ellenérvet.

– De akkor miért jössz ide?

– Apámnak van egy háza a Born piac mellett. Antonia majdnem mindennap elhoz, hogy meglátogassam.

– De te hol laksz?

– Sarriàban, az anyámmal.

Még egy hozzám fogható nyomorult is hallott már erről a helyről, de persze sohasem jártam még ott. Úgy képzeltem el, mint valami fellegvárat, tele nagy házakkal, hársfákkal szegélyezett sugárutakkal, fényűző fogatokkal és dús kertekkel meg olyan emberekkel, mint ez a lány, csak kicsit magasabbakkal. Kétségkívül áradó illatú, fényességes hely volt az ő világa, friss szellővel, csendes és jó modorú polgárokkal.

– És hogyhogy apád itt lakik, nem pedig veletek?

Blanca megvonta a vállát, és elfordította a tekintetét. Mintha nem lett volna ínyére a téma, én pedig inkább nem erőltettem.

– Csak egy ideig van így – tette hozzá. – Hamarosan hazajön.

– Hát persze – feleltem, bár nem igazán tudtam, miről beszélünk: a legyőzötten született emberek sajnálkozó hangnemét vettem fel, akik, ha valamit, lemondást aztán tudnak tanácsolni.

– Nem rossz hely ez a Ribera, majd meglátod. Hozzá fogsz szokni.

– Nem akarok hozzászokni. Nem tetszik a környék, és nem tetszik a ház sem, amit apám vásárolt. Itt nincsenek barátaim.

Nyeltem egyet.

– Én lehetek a barátod, ha akarod.

– Na és ki vagy te?

– David Martín.

– Ezt már mondtad előbb.

– Gondolom, nekem sincsenek barátaim.

Blanca odafordult és kíváncsisággal vegyes tartózkodással nézett rám.

– Nem szeretek sem bújócskázni, sem labdázni – figyelmeztetett.

– Azokat én sem.

Blanca elmosolyodott, és ismét kezet nyújtott. Ez alkalommal a lehető legjobb tudásom szerint kezet csókoltam neki.

– A meséket szereted? – kérdezte.

– A világon mást sem szeretek jobban.

– Ismerek néhányat, amit a világon szinte senki más nem – mondta. – Az apám írja őket, nekem.

– Én is írok meséket. Na jó, kitalálom őket, aztán megjegyzem mindet.

Blanca összeráncolta a szemöldökét.

– Na lássuk! Mesélj csak egyet!

– Most rögtön?

Blanca kihívóan bólintott.

– És remélem, nem királykisasszonyos – tette hozzá fenyegetően. – Ki nem állhatom a királykisasszonyokat.

– Hát, van benne egy… de nagyon gonosz.

Felragyogott az arca.

– Na de mennyire?

2

Blanca lett az első olvasóm aznap reggel – vagyis hallgatóságom. Tőlem telhetően elmondtam neki mesémet: királylányok és varázslók, átkok és mérgezett csókok népesítették be azt a mágiával és élő, lopakodó palotákkal teli, puszta, pokoli fajzatokkal zsúfolt árnyékvilágot. Az elbeszélés végén, ahogy a főhősnő egy elátkozott rózsával a kezében alámerült a fekete tóba, Blanca szeméből könnycsepp gördült le: egy pillanatra levetette a jómódú kislány álarcát, és azt suttogta, gyönyörűnek találta a mesét – ezzel örökre meghatározta életem irányát. Életemet adtam volna azért, hogy örökké tartson ez a pillanat. Antonia árnyéka azonban a lábunk elé kúszott, és ez visszarántott a prózai valóságba.

– Indulunk tovább, Blanca kisasszony. Az édesapja nem szereti, ha késve érünk oda ebédre.

A komorna elszakította tőlem Blancát, és elhurcolta az utcán, ám én végig követtem őt a tekintetemmel, és ahogy körvonala beleveszett a messzeségbe, még láttam, hogy integet. Felszedtem a zakómat és ismét belebújtam: még éreztem magamon Blanca illatos melegét. Mosolyogtam magamban, és – igaz, csak néhány pillanatra, de most először – megértettem, hogy boldog az életem, és így, hogy belekóstoltam ebbe a méregbe, létem már sohasem lesz olyan, mint azelőtt.

Aznap este a kenyérből és levesből álló vacsora felett apám szigorúan nézett rám.

– Más vagy, mint szoktál. Mi történt?

– Semmi, apám.

Hamar lefeküdtem, hogy elkerüljem apám cudar hangulatát. Végignyúltam az ágyon a sötétben, és Blancára gondoltam, meg arra, hogy milyen történeteket szeretnék még kitalálni neki – ám ekkor rájöttem, azt sem tudom, hol lakik, vagy hogy viszontlátom-e egyáltalán, és ha igen, mikor.

A következő napokban csakis Blanca után kutattam. Amint apám elszenderült, vagy csak becsukta hálószobája ajtaját és átadta magát a felejtésnek, megindultam a negyed alsó része felé, hogy végigjárjam a Born sétányt övező szűk és sötét utcácskákat: azt reméltem, találkozom Blancával, vagy legalább baljós komornájával. Fejből kitanultam az utcák útvesztőjének minden zegét-zugát: a házfalak úgy borultak egymásra, mintha alagútrendszerbe akarnának záródni. A középkori céhek régi útvonalainak folyosóhálózata a Santa María del Martól indult ki és gabalyodott átjárók, boltívek és lehetetlen kanyarok gubancába – a napfény legfeljebb néhány percre surrant be közéjük naponta. Vízköpők és domborművek felügyelték a kereszteződéseket a romos paloták meg ablakok és tornyok sziklás partvonalaként, egymás hegyén-hátán magasodó épületek között. Napnyugtakor kimerülten tértem haza, épp akkortájt, amikor apám felébredt.

A hatodik napon már kezdtem azt gondolni, hogy csak álmodtam a találkozónkat, ám ekkor befordultam a Mirallers utcára, a székesegyház oldalsó bejárata felé. Sűrű köd ereszkedett aznap a városra – fehéres fátyolként lebegett végig az utcákon. A templom kapuboltozata alatt, a bejárat keretében láttam meg egy fehérbe öltözött nőt meg egy lánykát – ám a köd egy pillanatra rá már be is fogadta őket ölelésébe. Odafutottam, és beléptem a bazilikába. A huzat az épület bensejében is ködöt teremtett: kísértetiesen gomolygott a gyertyafényes főhajó padjai felett. Felismertem Antoniát, a komornát: bűnbánóan, esdeklőn térdepelt az egyik gyóntatószékben. Kétséget kizáróan éreztem, hogy ennek a hárpiának olyan sötét és ragacsos lehet a gyónása, akár a kátrány. Blanca az egyik padban ült, ott lógatta a lábát és bámult az oltár felé – így várakozott. Odamentem a pad széléhez, erre Blanca felém fordult. Amint meglátott, felragyogott az arca és elmosolyodott – ezzel egy csapásra elfeledtette a végeérhetetlen keresgélés nyomorúságos napjait. Leültem mellé.

– Hát te mit csinálsz itt? – kérdezte.

– Misére jöttem – rögtönöztem.

– Ilyenkor nincs is mise – nevetett fel.

Nem volt kedvem hazudni neki – lesütöttem a szememet. Nem is kellett mondanom semmit.

– Te is hiányoztál nekem – mondta. – Azt hittem, már el is felejtettél.

Megráztam a fejem. A ködös, susogó környezet bátorsággal töltött el, így rávettem magam a vallomásra, mely egy mesémben varázsos és hősies hatást keltett volna.

– Én sosem tudnálak elfelejteni – mondtam.

Ezek a szavak mindenkitől nevetségesen hangzottak volna, csak egy nyolcéves kisfiú szájából nem, aki azt sem tudta, mit beszél, mégis nagyon átérezte. Blanca a szemembe nézett, különös szomorúsággal – nem is illett ez egy kislányhoz – és erősen megszorította a kezem.

– Ígérd meg, hogy nem felejtesz el sosem.

Antonia, a komorna, időközben láthatólag megszabadult a bűnöktől, és ismét készen állt rá, hogy közbelépjen: ellenszenvvel figyelt minket a padsor végéről.

– Blanca kisasszony!

Blanca nem vette le rólam a szemét.

– Ígérd meg!

– Megígérem.

A komorna már megint elragadta egyetlen barátomat. Elnéztem, ahogy távolodnak a bazilika középső járásán, és eltűnnek a Born sétányra nyíló kapun keresztül. Ez alkalommal azonban némi csibészség is vegyült mélabúmba. Valami azt súgta, hogy a komorna lelkiismerete törékeny, és bizonnyal gyakran fordul meg a gyóntatószékben, hogy újra és újra megtisztuljon bűneitől. A templom harangja négy órára kondult: fejemben formálódni kezdett a terv.

Attól a naptól fogva minden délután háromnegyed négykor beállítottam a Santa María del Marba, és beültem az egyik gyóntatószék melletti padba. Csak egy-két nap telt el, és ismét előkerültek. Megvártam, míg a komorna letérdel a gyóntatószékhez, és odamentem Blancához.

– Minden másnap négykor – igazított el suttogva.

Egy pillanatig sem haboztam. Kézen fogtam, és körbevezettem a bazilikán. Kigondoltam már neki egy ott játszódó mesét: a templom oszlopai és kápolnái között zajlott, a végső párbajt egy hamuból-vérből való gonosz szellem meg egy hősies lovag vívta az oltár alatti kriptában. Egész sor rémületes, romantikus és részletgazdag kaland kezdete lett ez: mindet Blancának találtam ki, és A katedrális kísértetei címet adtam nekik – ifjonti szerzői hevemben és határtalan gőgömben úgy képzeltem, valóságos nyalánkság minden egyes darabja. Az első részt úgy fejeztem be, hogy még épp visszaértünk a gyóntatószékhez, de ez alkalommal a komorna nem vett észre, mert elbújtam egy oszlop mögé. Néhány héten keresztül kétnaponta találkoztunk ott Blancával. Megosztoztunk a történeteken és gyermeki álomképeinken – eközben a komorna bűneinek bőséges részletezésével kínozta a plébánost.

A második hét végén a gyóntató – úgy nézett ki, mint egy kiöregedett bokszoló – felfigyelt rám és hamar átlátott a szitán. Már épp elinaltam volna, de akkor rám mutatott, és odaintett a gyóntatószékhez. Lekuporodtam a térdeplőre: reszkettem, hogy leleplezték fortélyomat.

– Üdvöz légy, malaszttal teljes – rebegtem át a rácson.

– Talán apácának nézel, te kis pondró?

– Bocsásson meg, atyám. Csak nem tudom, mit kell mondani.

– Hát nem tanították meg az iskolában?

– A tanító ateista és azt mondja, hogy maguk, papok, csak a tőke eszközei.

– Na és ő minek az eszköze?

– Azt nem mondta. Azt hiszem, szabadügynöknek tartja magát.

A pap felnevetett.

– Hol tanultál meg így beszélni? Csak nem az iskolában?

– Sokat olvasok.

– No és mit olvasol?

– Amit csak lehet.

– Az Úr igéjét is olvasod már?

– Miért, az Úr is ír?

– Játszd csak itt az okosat, és a végén még pokolra kerülsz.

Nagyot nyeltem.

– Akkor most fel kell sorolnom a bűneimet?

– Nincs rá szükség. Rá van írva mind a homlokodra. Mit fondorkodsz itt a komornával meg a kicsi lánykával majdnem minden egyes nap?

– Ki fondorkodik?

– Emlékeztetlek, hogy gyóntatószékben vagy, és ha hazudsz a papnak, az Úr pusztító villáma lesújt rád, amint kilépsz innen.

– Egészen biztos?

– A helyedben nem kockáztatnék. Na, gyerünk, hadd halljam!

– Hol kezdjem? – kérdeztem.

– A fürge ujjakat meg a csúnya szavakat hagyd ki, és mondd meg, mi dolgod minden délután négykor a plébániámon.

A térdeplés, a félhomály meg a gyertyaillat valahogy hívogatja rá az embert, hogy könnyítsen a lelkén. Még a legelső tüsszentésemet is meggyóntam. A pap figyelmesen hallgatott – ahányszor csak elakadtam, megköszörülte a torkát. Vallomásom végén azt vártam, egyenesen elküld majd a pokolba, de aztán úgy hallottam, felnevet.

– Nem is ad penitenciát?

– Hogy hívnak, kislegény?

– David Martínnak, uram.

– Atya, nem uram. Az Úr a te atyád, a Magasságbeli, én pedig nem a te atyád vagyok, hanem csak egy atya, mégpedig jelen esetben Sebastián atya.

– Bocsásson meg, Sebastián atya.

– Az atya bőven elég. És az Úr az, aki megbocsát. Én csak az ügyintézést végzem. No de térjünk a lényegre! Ma megúszod egy figyelmeztetéssel meg egy-két Üdvözléggyel. Azt hiszem, az Úr a maga végtelen bölcsességében ezt a szokatlan utat jelölte ki számodra, hogy betérj a templomba, ezért alkut ajánlok. Fél órával azelőtt, hogy találkoznál szíved kishölgyével, minden másnap, eljössz és segítesz kitakarítani a sekrestyét. Cserébe legalább fél órára lefoglalom a komornát, hogy legyen időd.

– Megtenné ezt értem, atyám?

– Ego te absolvo in nomine Patris et Filii et Spiritus Sancti.{1} És most tágulj innen!

{1} Feloldozlak a bűneid alól az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében. (latin)