Prológus

Henrietta Ji és a csapata már a harmadik napot töltötte a föld alatt.

Több mint 150 méterrel a talaj szintje alatt vannak, pontosan a Franciaország és Svájc közötti határvonalon, és mindannyian egy ragyogó, fekete plazmaüveg felé hajolnak. A tetején a négyszögletes, zöld színű kurzor ütemesen pislog, de azoknak, akik figyelik, szemük se rebben.

Attól a pillanattól kezdve, hogy bekapcsolták, a Nagy Hadronütköztető sokkal több nyers adatot gyűjtött össze, mint amit a kutatók fel tudtak volna dolgozni, így az adat nagy része azonnal átkerült a részecskedetektor-backlogba (röviden: PDB-be). A „hűtőládába”, ahogy néha emlegették. Henrietta a diplomadolgozatához fűződő kutatás során azt a csapatot vezeti, amelynek feladata nem más, mint kiolvasztani az adatokat, felszeletelni, majd megetetni egy falánk AI-jal, amit lelkiismeretesen megtanítottak arra, hogyan ismerje fel a kvantumanomáliákat. Az elmélet szerint lehetnek korábban fel nem fedezett jelek, amelyek a sokévnyi elektronikus zaj alatt vannak eltemetve.

Azt, hogy pontosan milyen jelentést hordozhatnak ezek a jelek, senki sem tudja. A társai közül néhányan abban reménykednek, hogy sikerül a szuperszimmetria igazolásával letudniuk a PhD-dolgozatukat. Mások abban bíznak, hogy elsőként pillanthatják meg a multiverzumot. Páran pedig abban hisznek, hogy sikerül felfedezni egy teljesen új elemi részecskét – elenyészően apró tömegegységet, amelynek vadonatúj tulajdonságai láttán a világ kénytelen lesz újraírni a fizika törvényeit.

Henrietta álma nem kevésbé nagyratörő. Édesapja a Szöul elleni atomtámadásban vesztette életét, s egyetlen gyermekének örökül hagyta a Nobel-díj utáni rendíthetetlen sóvárgását. Henrietta a tudománynak szentelte az életét, több ajánlatot is visszautasított a piaci szektorból, gusztustalanul magas fizetésekre, bónuszokra és részvényopciókra nemet mondva. S tette mindezt azért, hogy itt dolgozhasson a föld alatt. Azért, hogy pontosan itt legyen, ahol most van.

Amikor az első pár sornyi, tizenhat karakteres adat végre megjelenik, a szoba szinte felrobban az izgalomtól. A háta mögött ölelések zajlanak, tenyerek csattannak, de Henrietta továbbra is a képernyőre fókuszál. Azután az adat jellegében változás áll be, és az örvendezés abbamarad.

Henrietta perifériás látómezejében mutatóujjak jelennek meg mindkét oldalon.

– Ez egy titkosítási fejléc – jegyzi meg valaki mögötte. – Ez AES-titkosítás, ugye?

– És nézd csak! Ismétlődik! Mint egy… blokklánc.

A karakterek nem szekvenciálisan, hanem véletlenszerűen jelennek meg – néha hibásan dekódolódnak, és pár másodpercen belül felülíródnak. De a felső sorok tartalma valahogy másnak tűnik. Nem értelmezhetetlen darabkák halmaza, hanem két, elkülönülő betűsor formálódik bennük.

– Ezt nézzétek! Ez nem bináris kód. Én azt hiszem, talán…

Több betű felcserélődik, pár még felülíródik, majd a kurzor átugrik egy másik pontra a képernyőn, mintha késznek tekintené a prediktíven összeállított szöveget:

„Tudjuk, mik vagyunk,

de nem tudjuk ám, mivé lehetünk.”

– Ennek semmi értelme…

– Miért lenne egy szöveg a részecskedetektorban?

– Honnan a fenéből jöhet mindez?

Henrietta megigazítja nagy, kerek lencsés szemüvegét az orrán. Hunyorít, koncentrál. Magában többször átgondolja a helyzetet. A helyiségben olyan nagy csend támad, hogy hallani a zaklatott plazmaképernyő magas frekvenciájú, halk sípolását, ahogy tovább töltődnek le az adatok.

– Nem az a kérdés, hogy honnan – mondja végül, inkább csak magának, mint a többieknek. – Az a kérdés, mikorról?

Első rész

1.

A Káosz ügynöke

Az első dolog, amit Kira ébredés után megtesz, nem más, mint hogy felveszi a lábát. Egy intuitív töltőszőnyegen pihennek az ágya mellett, két acélrács között, és a fiatal nő vállában és hátában megfeszülnek az izmok, ahogy kiemelkedik az ágyból. A combjában lévő idegvégződések mágnesesen kapcsolódnak a rózsaszín kelyhekben lévő csatlakozási pontokhoz, és a felületek szorosan összerándulnak, míg be nem kapcsolja a biztonsági kötéseket.

Akad valahol bőr is, amit felhúzhatna a művégtagokra, s ha el akarná takarni a csatlakozási pontokat, ahol a texturált uretán és a saját szövetei találkoznak, mert szűk szoknyát vagy rövidnadrágot szeretne viselni, akkor az utcán vágyakozó és irigy pillantások kísérnék, nem pedig kíváncsiskodóan, undorodva vagy szánakozva néznének rá.

Kira azonban egyedül él, így a szervomechanizmussal felszerelt végtagok csupaszon maradnak, és az öltözködéssel sem bajlódik sokat: alsónemű, trikó és a pilóta stílusú metaszemüvege pont megteszi. Négy éve nem hagyta el a penthouse lakása menedékét, amely a csavarodó és lassan forgó Végtelen Moszkva Toronyház tetején helyezkedett el. Semmi jelentősége nem volt annak, hogy megmossa-e a fogát, vagy behúzza-e a fürdőszoba ajtaját pisilés közben.

Kira éjszakánként dolgozik. A munkahelye a stúdiója, munkaeszközei pedig a koholmányok és konspirációk. Proxyszerverek tüntetik el a valódi IP-címét, valamint a sok identitásához elvezető térképeket. A földrajzi helyzet könnyedén elrejthető a világ elől, de a valós idejű interakciókat nem lehet meghamisítani, ezért váltott Kira éjszakai életmódra. A főnöke „a változás ügynökének” nevezi, de ő tudja, hogy a megnevezés pusztán a valóság eltorzítása. Ő valójában a Káosz ügynöke.

Az esti rutinja első lépéseként készít magának egy teát. A konyhában bekapcsolja a vízforralót, és míg vár, hogy a víz felforrjon, leül, hogy gyorstöltőre tegye a csuklóján lévő életfunkció-figyelőt. Az eszközt nem lehet levenni, így csak helyben tudja feltölteni. Összekulcsolja az ujjait, előrehajol, és mindkét alkarját a töltőszőnyegre tapasztja. A szeme sarkában látja a felvillanó villám ikont, ami jelzi, hogy a szemüvege is vesz némi melléktöltést a biomágneses mezőn keresztül.

A töltőszőnyeget kábelszövettel dolgozták össze, amelynek melegednie szabad, de soha nem forrósodhat fel, így csak akkor pattan fel, hátrál és döbben rá, hogy megégett, amikor maró szagot érez, és elektromos pattanást hall. Kirúgja a falból a konnektort, a mosogatóhoz megy, és hideg vizet csorgat a karjára.

Már látja is, hogy vörös, kerek foltok tűnnek fel az alkarján. A sérülés fájdalmas, de számára a fájdalom nem ismeretlen. A kín mindig ott van vele, s idővel megtanulta, hogyan szemlélje messziről ahelyett, hogy beengedné az elméjébe.

Kira volt a család első számú eltartója a lövedékek becsapódása előtt, így még ki sem került a kórházból, szülei máris visszaültették a számítógép mögé. Otthon az apja a hátán cipelte az asztalától a mosdóig és vissza, az anyja pedig cserélte a kötéseit, levest főzött neki, meg fürdette, és egyikük sem hozta soha szóba a megtorló csapást, amit a munkája provokált ki. Az már a múlt volt, és a múlton nem lehet változtatni. Kira nagyon fiatalon megtanulta, hogy vannak emberek, akiknek nem adatik meg a luxus, hogy dagonyázzanak a tegnapok félelmeiben, vagy akár a jelen krónikus fájdalmában.

Ha személyes monitorozórendszerének bármely alkatrésze meghibásodik, kötelessége lenne azonnal értesíteni az ellátóit. „Basszák meg”, gondolja. Nem hajlandók mást használni, csak orosz holmikat, ami azt jelenti, hogy a fele szemét, a másiknak meg olyan vacak a firmware-e, hogy egy taknyos kölyök is képes lenne feltörni. Majd megtudják, hogy a töltője megsült, ha a monitor lemerül, és a biometrikus adatai hirtelen eltűnnek a rendszerből.

Kinyitja a terasz ajtaját, hogy megszabaduljon a szagtól. Általában nem szokta megnézni a galambokat, csak miután kiázott a teája, de ma este korábban kilép a hűvös moszkvai éjszakába.

Naponta egyszer érkezik galamb, lába körül egy új, kézzel írott titkosítási kóddal.

A postagalambok elvileg csak egy irányba használhatók. Amint berendezkednek egy bizonyos galambdúcban, és azt az otthonuknak tekintik, onnantól kizárólag annak irányába szállítanak üzeneteket. Ha újra akarja használni őket az ember, el kell értük menni, és összegyűjteni. Ezek a bizonyos galambok azonban genetikai „mérnöklés” eredményei, kétpólusú aggyal, amelyben a dominanciát a fényviszonyok kapcsolják oda-vissza. Nappal az egyik irányba repülnek, éjjel pedig az ellenkezőbe. Az ő esetükben, csakúgy, mint Kira esetében, a gondozóik megtanulták fegyverként használni többszörös személyiségüket, s így bevethetik őket a temérdek ellenségük ellen.

A ma esti madár még nem érkezett meg, de az éjszakai levegő kellemes, így Kira nem megy vissza a lakásba. Érzi a tavaszt a szilikoncsempékben, ahogy elhalad a galambdúc mellett, majd sérült karját finoman a hűvös fémkorlátra helyezi, és kitekint a városra. Kicsit fázik, de korántsem annyira, mint régebben. Egy felnőtt ember hőleadásának 36 százaléka a lábakon keresztül történik. És Kira kiberprotézise ráadásul hőt is termel, amit a teste átvesz belőle.

Kira egy ideje már úgy tekint a lábaival való kapcsolatára, mint egy szimbiózisra. Azokon az idegpályákon kommunikál velük, amelyek még kislány korában fejlődtek ki benne, és a lábak értelmezik a szándékát, döntésre jutnak, és a döntés eredményét ugyanazon a csatornán kommunikálják visszafelé. Az idő túlnyomó többségében ez a folyamat öntudatlanul zajlik, de időnként akadnak kommunikációs problémák. Amikor úgy érzi, hogy a lába hirtelen érzéketlenné vált, újrakalibrálja, mégpedig úgy, hogy szándékosan leküld neki pár egyszerű diagnosztikai feladatot.

Ez alkalommal a neurológiai disszonanciát szédülésként érzékeli. A lába hátrál két lépést, mintha vissza akarná nyerni az egyensúlyát, pedig el sem veszítette. Azután a hátulsó láb bevisz egy pontos, erős rúgást a korlátba. A fémen horpadás keletkezik.

Mivel a jelek mindkét irányba közlekednek, Kira pontosan átlátja, hogy mi is történik. A tudata egy része annak ellenére, hogy alapvetően tiltakozna, még aktívan részt is vesz benne. A jelek ok-okozati módon befolyásolják a gondolatait; ahogy belegondol, hogy az imént belerúgott a korlátba, akaratlanul is további jeleket küld a lábának, amely – miután ismét nyugalmi állapotba került – az összeadódó jelzések hatására ismét akcióba lendül.

Az alumíniumdarab kezd elválni a rögzítéseknél, és a harmadik rúgás hatására a korlát teljes középső része pörögve megindul a sötét mélység felé. Kira mostanra megérti, hogy meghekkelték, és csak pár másodperce maradt, hogy lecsatlakozzon a lábáról. De a kioldó mechanizmus nem reagál. És mivel a modern orosz művégtagok elvileg soha nem hibásodnak meg, nincs mechanikus biztonsági megoldás.

Tesz két lépést előre, azután borzalmas, néma szünet következik. A korlátdarab becsapódik a betonba, a környező épületek visszhangozzák a csörömpölést, s mindeközben Kira agya kihasználja az időt, és elvégzi a borzalmas kalkulációt. Kira már nem próbál szabadulni, inkább koncentrálni kezd. Tudja, hogy fizikailag nem akadályozhatja meg a következő lépést, de arra még van némi esélye, hogy a kontrollt visszaszerezze.

Lehunyt szemmel nagy levegőt vesz, és arra összpontosít, hogy körülötte minden elcsendesedjen, és mozdulatlanná váljon. Egyensúlyba kerül, szinte lebeg, és hirtelen erősnek és magasnak érzi magát. Eltökéltnek és tökéletesen önállónak. Már nem tudná megmondani, hogy ki vagy mi irányítja, de azt biztosan tudja, hogy a múlt fájdalmait úgy hagyhatja a leggyorsabban és legegyszerűbben maga mögött, ha van bátorsága előrelépni. Ezzel a mélységes békével és eltökéltséggel teszi meg az utolsó lépést, s hagyja magát lezuhanni a toronyház tetejéről.

Az érzés nem hasonlít a repülésére, a lebegésére, de a szabadságéra sem. A szabadesés nem békés, és nem is meditatív élmény. A légellenállás gyorsan üvöltővé erősödik a fülében, belekapaszkodik a trikójába, és letépi a szemüvegét. Érzi, hogy előrebukik, bukfencezni kezd, s ösztönösen hadonászva megpróbál visszatalálni az egyenes testhelyzetbe. Nem tehet mást, mint hogy belesikolt a hideg, sötét éjszakába, és egészen addig sikolt, míg el nem fogy tüdejéből a levegő, majd, amikor ismét levegő után kapna, érzi, hogy a tüdeje túl gyenge, és egyetlen korty levegőt sem tud beszívni a körülötte kavargó szélviharból. A lány néma és ernyedt, amikor becsapódik, a környék csendjében visszhangot vet a holtsúly betonba csapódása.

Ahogy eltorzult, kicsavarodott holtteste ott hever, az égésnyomok Kira sápadt alkarján tovább vörösödnek és hólyagosodnak. Bár a sérülést a puha polimerbe ágyazott koncentrikus vezetékkötegek okozták, az alakjuk nem kerek. Olyan, mintha a töltőszőnyeg áramkörei csak bizonyos részeken hibásodtak volna meg. A friss seb hamarosan egy körkörös vonalakból kivágott számsorrá alakul. A számjegyek így festenek: 6809.

– Senki sem érinthetetlen – jegyzi meg az Izraeli. – Pont, ahogy mondtam.

A magas férfi mögötte áll. A plazmaüvegen egy meghekkelt térfigyelő kamera közvetítését figyelik. Az adás az infravörös skála pontatlan dekódolásával jeleníti meg a jelet, és az a dolog, amit megfigyelnek, vörösből zöldre váltott, most pedig elkezdett kékre hűlni.

Az Izraeli munkaállomását képernyők egész mátrixa veszi körbe. Némelyiken híradások futnak, másokon ugyanennek az utcának a képe látszik, más-más szögekből. Az egyiken egy kiberprotézis sematikus ábrája látható, egy másikon pedig egy szerkesztőfelület felülíró módban, több ezer kijelölt sornyi bájtkóddal.

Az Izraeli megperdül a székében, és felnéz.

– Azt hiszem, biztonsággal utalható a második részlet is.

– Le vagyok nyűgözve – közli a magas férfi. – De van valami, amit nem értek.

Az Izraeli felvonja a szemöldökét. A feje kétoldalt kopaszra van nyírva, s a maradék fekete haj francia fonattal fonva, megcsavarva kontyban díszeleg a feje búbján. Szakálla szinte összesimul sima, sötét bőrével, és tökéletesen kiemeli kissé hegyes állkapcsát.

– A munka, amit itt végez, igen veszélyes – folytatja a magas férfi. – Maga viszont hagyta, hogy besétáljak a lakásába. Nincs védelmi rendszere. Nincs valódi tárgyalási alapja. Mitől ilyen biztos benne, hogy nem fogom megölni?

– Mert van egy rendszerem – feleli az Izraeli.

– Egy biztonsági rendszere?

– Sokkal jobb – vágja rá az Izraeli. – Egy gazdasági rendszerem.

– Ezt nem értem.

– Tudja, mi az egyetlen módja annak, hogy az információkat ténylegesen biztonságban tudhassa?

– Árulja el!

– Az ellopásának költsége magasabb kell hogy legyen, mint az információ tényleges értéke. A biztonságos információtárolás lényege nem annyira a titkosítás mértékében, mint inkább a feloldás árában rejlik. Kizárólag a gazdaságosság a meghatározó.

– De mi köze ennek a maga biztonságához?

– Sosem számítok fel olyan magas árat, hogy olcsóbb legyen engem megölni, mint kifizetni.

– De az, ami az egyik ember számára bonyolult, másnak könnyű ujjgyakorlat lehet.

– Pontosan ezért nem a feladat komplexitása alapján szabom meg a munka árát – magyarázza az Izraeli. – Ez az én titkom. Az árazásom a kliens alapos tanulmányozására épül.

– Mégis miféle szempontokat vesz számításba?

– Mindent. Nettó vagyont. Jellemet. Megjelenést. Maga talán azt gondolja, beengedni valakit az otthonomba kockázati tényezőnek számít. Én befektetésnek látom.

– Engem milyennek értékelt?

Az Izraeli teljesen hátrafordul a székével, és végigméri a férfit.

– Kevesebbe kerül magának kifizetni, amit kérek, mint kitisztíttatni a véremet a drága öltönyéből.

– De ezzel azt feltételezi, hogy racionálisan gondolkodom – veti közbe a magas férfi.

– Nem arra számítok, hogy racionálisan gondolkodik – helyesbít az Izraeli. – Én arra apellálok, hogy az önös érdekeinek megfelelően jár el.

– Maga azt hiszi, mindenki a saját érdekei szerint cselekszik?

– Hát persze! Ha nem így lenne, a világon már úrrá lett volna a káosz.

– Tehát nem tartja a világot kaotikusnak?

– Úgy hiszem, hogy a világ egy komplex, szerteágazó gépezet, és azok az emberek, akik nem látják, hogyan kapcsolódnak össze a részletek, az eleganciát tévesztik össze a káosszal. De én átlátom ezeket a kapcsolódásokat. Így csinálom azt, amit csinálok. Ezért bízott meg engem a feladattal, és nem valaki mást, és ezért tudom, hogy nem fog engem megölni.

– De mi van akkor, ha én tudok valamit, amit maga nem? – kérdezi a magas férfi. – Mi van, ha én olyan részleteket is látok, amelyek maga elől rejtve maradtak?

Az Izraeli kétkedve néz fel rá.

– Milyen részletekre céloz?

– Olyan részletekre, amelyek megváltoztatják a szabályokat. Olyanokra, amelyek miatt a gépezet visszafelé kezd el működni. Olyanokra, amelyek hatására emberek végzetesen elszámíthatják magukat.

Az Izraeli kiegyenesedik a székében. Már nem olyan összeszedett, hangja aggodalmasra vált:

– Nézze, haver, ha nem akar kifizetni, semmi gond. Nincs harag. Amúgy is, leginkább azért csinálok ilyeneket, mert szórakoztat.

Eltelik egy perc, majd az Izraeli tekintete a magas férfi kezére tapad. A magas férfi benyúl a zakója zsebébe, és elővesz egy karcsú, könnyű mobiltelefont. Jóváhagyja, megcímzi, majd átutalja a tetemes összeg második felét.

Az Izraeli figyeli, ahogy a kuncsaft bólint, megfordul, majd távozik. Egészen addig, míg el nem hal a magas férfi lépteinek zaja a folyosón, eszébe sem jut, hogy talán levegőt is kellene vennie.

2.

A buborék

Vanessa Townes igazgatóhelyettes nevetségesnek érzi magát, ahogy a 470 férőhelyes előadóban beszél, miközben mindössze tizenhét széken ül ténylegesen valaki. A létszám ékes bizonyítéka annak, hogy milyen vérszegénnyé vált a csapata az elmúlt öt év során, ahogy apránként elszipkázták az erőforrásait, s átcsoportosították más küldetésekre.

Munkacsoportja szívmelengető módon megpróbált minél több helyet kitölteni: szétszóródtak az első három sorban, de a helyzet akkor is pont ugyanolyan, mint amikor egy hétéves kislány felpróbálja az anyja esküvői ruháját.

A George Bush Hírszerző Ügynökség fő auditóriumát informálisan mindenki csak a „Buborékként” ismeri. A hatszázötven négyzetméter alapterületű építmény önálló épület a komplexumon belül, és felülről nézve pont olyan, mint egy golflabda, ami beleállt a földbe. A Buborékba elvileg nem lenne szabad megbeszéléseket szervezni, de nem volt más szabad tárgyaló az épületnek abban a részében, ahol Van volt. És mint a Titkos Műveletek igazgatóhelyettese, elég biztos volt benne, hogy megússza a dolgot.

A megbeszélés amúgy sem ígérkezett hosszúnak. Az elemzők, ügynökök, középvezetők és asszisztensek amúgy is tudták már, hogy miért kellett idejönniük, de Townes a felettesükként kötelességének érezte, hogy tisztességesen tegyen pontot annak a küldetésnek a végére, amire az elmúlt öt évüket áldozták. S ha ez szemantikailag lehetséges, szándékában állt a beszédét pozitív felhanggal zárni.

Felnyitja a laptopját, beüti a megfelelő billentyűparancsot, és a képernyője megjelenik a terem kivetítőjén. A társai szeretik ugratni, amiért még mindig egy kagylósan záródó őskövületet cipel magával mindenhová, de az összetört Dell gép, amit egy polcon tart az irodájában díszként, állítólag úgy került ilyen állapotba, hogy felfogott egy Vanessának szánt Kalasnyikov-sorozatot, amikor a Kongói Demokratikus Köztársaságban állomásozott. Állapota mindörökké igazolja Vanessa álláspontját, miszerint egy mobil kép-
ernyője egész egyszerűen nem ad megfelelő méretű felületet.

– Tudom, hogy már közel az ebédidő – kezdi az igazgatóhelyettes, részben azért, hogy tesztelje a terem akusztikáját, részben pedig azért, hogy mindenkinek időt adjon arra, hogy akklimatizálódjon. Úgy tűnik, a három sor bezengéséhez nem lesz szüksége mikrofonra. – Bele is vágok a mondandómba.

A PowerPoint legújabb verziója elég intelligens ahhoz, hogy figyelje az előadót, megállapítsa, mi a kontextus, és nem csupán magától lépked előre a diákkal, de „tudatfolyam” módban arra is képes, hogy újrarendezze a prezentációt, és lépést tartson akár a legösszefüggéstelenebb elkalandozásokkal is. Bár a CIA folyamatosan minimum három verzióval a legújabb mögött jár minden szoftver esetében, Townes pontosan tudja, hogy kinek kell a kedvében járni az IT-nál annak érdekében, hogy megkapja a jó cuccokat.

– Nem titok, hogy a mai nap az utolsó munkanap a Nukleáris Terrorizmus – Atomsorompó-egyezmény munkacsoport számára. Az sem titok, hogy a szöuli támadás óta, vagyis közel hat éve, nem lepleztünk le egyetlen tervezett terrorcselekményt sem, nem eszközöltünk egyetlen letartóztatást sem, és nem koboztunk el semmilyen nukleáris anyagot. Legyünk tehát túl gyorsan ezeken a pontokon.

Bár Van nem mondott semmi olyasmit, amiről ne tudtak volna, az összevont szemöldökök és égre emelt tekintetek arról árulkodnak, hogy a hallgatóság valamivel kevesebb kíméletlen őszinteséget, és valamivel több együttérzést várna a vezetőjétől.

– Szóval vannak olyanok, akik szerint a Nukleáris Terrorizmus – Atomsorompó-egyezmény munkacsoport kudarcot vallott. Mind hallottuk a vádaskodást. Mind megtapasztaltuk az ujjal mutogatást. Hallottuk a pletykákat. Mind tudjátok, hányszor kellett egész éjjel fennmaradnom bizonyos jelentések miatt. Hogy mennyi megbeszélésre citáltak be, hogy aztán az igazgató előtt szedjenek darabokra. Hogy hányszor kellett a kongresszus előtt vallomást tennem.

Van kis szünetet tart, s közben kemény pillantással méri végig az egyenletesen eloszló, aggodalmas arcokat.

– De tudjátok, hogy szerintem mi hasonlít ennél sokkal jobban a kudarcra? Az, ha valaki nem állít össze azonnal egy munkacsoportot a világ legsúlyosabb atomtámadása után. Ha nem reagál azonnal a kézzel fogható veszélyhelyzetre. Ha nem tudja kijelenteni, minden kétséget kizáróan, hogy ami Szöulban történt, az nem történhet meg soha többé a világban. Ha nem csinálja azt, amire itt mindannyian felesküdtünk.

Látja, hogy páran helyeslően bólogatnak.

– Valójában, emberek, a siker épp így fest. Így kell az Amerikai Egyesült Államok és szövetségesei biztonságáról gondoskodni. A pokolba is, még az ellenségeinket is megvédjük a tömegpusztító fegyverektől! A siker nem arról szól, hogy addig kínvallatunk egy gyanúsítottat, míg vallomást nem tesz egy helyszínről, és nem is arról, hogy versengünk egy digitális visszaszámlálóval, amit egy furgon hátuljában egy robbanószerkezetre erősítettek, majd az utolsó előtti pillanatig azon töprengünk, hogy melyik vezetéket vágjuk el.

Néhány vigyor. Látja, hogy végre vele vannak.

– Ez egy mozifilm. És még csak nem is túl jó. A hősök nem így festenek. Ti ezt pontosan tudjátok. Sőt, jobban tudjátok bárki másnál. A hősök azok, akik a végére járnak minden egyes nyomnak, bármennyire is hiteltelennek tűnik. Lenyomoznak minden egyes dollárt, minden egyes eurót, minden kriptovalutát. Ők azok, akik minden áldott napjukat – sőt, néha éjszakájukat és hétvégéjüket is – olyan lekérdezések programozásának szentelik, amelyek legalább olyan elegánsak, mint bármi, amit Beethoven komponált, majd ezeket több ezer mutatón futtatják végig. A hősök azok, akik nem csak reménykednek, vagy feltételeznek, vagy „eléggé biztosak” a dolgukban. A hősök tényeket verifikálnak. Azután ismét igazolják azokat. Aztán kerítenek valakit, aki ellenőrzi a verifikált tényeket, és szintén igazolja azokat. És ha nem jutnak semmire, akkor kihajítják az egészet a kukába, és kezdik az elejéről, mert az összes ellenőrizetlen lehetőség, bármennyire is valószínűtlennek tűnik, életek ezreit olthatja ki.

Mostanra mindenki bólogat, egy férfi kivételével, aki most lépett be az előadóterembe, kezében papírtálca, rajta két kávéspohárral. Vállával az egyik falnak támaszkodik, és várja, hogy Van folytassa a beszédét.

– A hősök nem csupán hat hónapig, egy évig vagy két évig dolgoznak egy probléma megoldásán. Addig csinálják, ameddig kell. Dolgoznak rajta öt évig, kilenc hónapig és három hétig. Addig dolgoznak rajta, míg valaki le nem állítja őket, ha ez kell ahhoz, hogy totálisan garantált legyen, hogy nem ólálkodik odakint egyetlen átkozott szociopata sem, aki arra készülne, hogy a földdel tegye egyenlővé Washington várost vagy New Yorkot, vagy Párizst vagy Londont.

Egy pillanatra szünetet tart, hogy ellenőrizze a prezentációját. Annak rendje és módja szerint ott díszeleg a kivetítőn a Capitolium, a One World Trade Center, az Eiffel-torony és a Big Ben.

– Ezt a munkacsoportot nem a Szöulban történtekre adott válaszként hozták össze. A megalakítás oka egy történelmi mandátum volt. Az Egyesült Nemzetek Szervezetének valószínűleg a legfontosabb megfogalmazott céljára volt válasz ez a csoport: a cél a teljes bolygó denuklearizációja. És engem nem érdekel, mit mond akármelyik keményített galléros aktatologató; ezt a célt szolgálni, bármilyen minőségben, igenis megtiszteltetés.

Mostanra páran hangosan helyeselnek.

– Amikor az ENSZ egy audit során arra jut, hogy a világ dúsított nukleárisanyag-készletének harminchét százaléka eltűnt, azt az ember komolyan veszi. A világ legjobb tisztjeiből, elemzőiből és segédszemélyzetéből állít össze munkacsoportot, és addig nem oszlatja fel, míg nem tudja… nem tudja teljes bizonyossággal, hogy nem maradt egyetlen milligrammnyi fegyver minőségű hasadó anyag sem odakint. Hogy az, aki megvette vagy ellopta, vagy bármilyen más úton megszerezte, és próbált rájönni, hogyan építhetne belőle egy mocskos bombát, már meghalt a moszadosok keze által, vagy elárulták a társai, vagy csak pár kupacnyi protoplazma maradt belőle valami elhagyatott raktárépületben, mert nem tudta, hogyan kell bánni a birtokában lévő anyaggal.

Van a hátul ácsorgó pasason tartja a szemét, és a személyzet pár tagja követi tekintetét, hátrafordul a székén. Alessandro Morettinek hívják. Technikailag ő Van főnöke, de mostanában többnyire inkább egyenrangú felekként működnek. Moretti az elmúlt kicsit több mint két évben hol jelen volt, hol nem volt jelen az irodában (igazság szerint többet volt távol, mint bent), mert valami szigorúan titkos projekten dolgozott, amiről még Van sem tudhatott, s így ő volt a helyettese. A két kávéspohár azt jelentette, hogy a férfi akar tőle valamit.

– És ti pontosan ezt csináltátok. Pontosan azt tettétek, amit az ügynökség kért tőletek. Amit a hazátok kért tőletek. Amit a világ kért tőletek. S mindezt önszántatokból, alaposan és becsülettel végeztétek el.

Egy percig figyeli a csapatát, s közben felkészül a következő gondolatmenetére.

– Tökéletesen csináltátok, emberek. És tudjátok, mit? Bármikor újrakezdeném az egészet. Az összes lenyomozást, az összes megbeszélést, az összes jelentést… – Itt egy kis taps jön – …az összes kihallgatást, az összes szimulációt, az összes modellezést, az összes zsákutcát és az összes algoritmust a legutolsó karakterig. Mindet!

Megvárja, hogy alább hagyjon a tapsvihar, és észreveszi, hogy néhány szempár gyanús csillogását orvosolni kell, mielőtt a taps után az emberek visszaejtenék kezüket az ölükbe.

– A világ hálával tartozik nektek. Ez természetesen nem azt jelenti, hogy meg is fogjátok kapni. A munkánk természete már csak ilyen. Ezt mind tudjátok is. Tudjátok, mire vállalkoztatok. Sajnos ez ellen nem tehetek túl sokat, de legalább tolmácsolhatom a CIA köszönetnyilvánítását. És mindenekelőtt kifejezhetem, hogy szívből hálás vagyok nektek. Köszönöm! Köszönöm, hogy minden áldott nap bejöttetek. Köszönöm, hogy nem csupán végeztétek a munkátokat, de emellett annak szenteltétek a karriereteket és életeteket, hogy a világ jobb hely legyen. Köszönöm, hogy sokszor feláldoztátok a családotokkal töltendő időt is. Azt az időt, amit sosem kaphattok vissza. A gyermekeitekkel töltött időt.

Van szeme pontosan azt csinálja, amit tudatosan el akart kerülni: egyenesen Quinn Mitchell rangidős elemző felé villan. Azonnal megbánja azt, amit ő Quinn az egész csapat előtti pellengérre állításaként értelmez, de a legjobb elemzője szomorkás, hálás mosollyal néz rá, amit Van viszonoz, mielőtt folytatná.

– Ti mindannyian, egytől egyig az én személyes hőseim vagytok.

Ezt a mondatot a csapat álló ovációval fogadja, és Townes igazgatóhelyettes számára hirtelen fájdalmasan nyilvánvalóvá válik, hogy ezt kellett volna csinálnia egész idő alatt. Már látja, mennyire szüksége lett volna a csapatnak arra, hogy hallják: igenis számít az, amit öt éven keresztül csináltak. Számára még mindig hihetetlen, hogy képes akaraterőt önteni más emberekbe, és pont ugyanannyira fél ettől a képességétől most, mint azon a napon, amikor kinevezték vezetővé. „Ezt hívják úgy, hogy alázat – mondogatta mindig az anyja. – Csak Jézus suttog a füledbe, hogy mindig figyelj oda, mit csinálsz. Ez jó dolog, napsugaram! Sose veszítsd el.”

Amikor nyilvánvalóvá válik, hogy a főnöknek van még mondanivalója, a csapat tagjai egyenként visszaülnek a helyükre. Van némán megfogadja magában, hogy soha többé nem hagyja, hogy ennyi idő elteljen anélkül, hogy tudatná a környezetében lévő emberekkel, miként érez, majd továbblép a befejező szakaszhoz:

– Vannak köztetek olyanok, akiket már átcsoportosítottak, és olyanok is, akik még várják, hogy mi lesz a következő küldetésük. Vannak, akik velem maradnak, és lesznek, akiket a sors egy sokkal kedvesebb főnökkel áld meg, és nekik azt mondom, szívből gratulálok!

Azt a fajta nevetést kapja válaszul, amit a halotti beszédek végén szokás, amikor az előadó bedob egy feszültségoldó viccet.

– De bárhová is mentek tovább – folytatja Van –, sose feledjétek, hogy karrierem legnagyobb megtiszteltetése az volt, hogy veletek dolgozhattam együtt.

A végső ováció következik. Van elviseli, ameddig bírja – mosolyog, bólogat, odainteget egy-egy embernek –, mígnem kezdi úgy érezni magát, mint valami egomániás politikus, és a laptopja elcsomagolásába menekül. A taps lassan elül, helyét átveszi a halk mormogás és a léptek zaja, de amikor felkapja táskáját, és visszafordul a nézőtér felé, azt látja, hogy sorba álltak. Egy búcsúztató sorfal várja. A nők mind hosszan, ringatózósan ölelik, a férfiak pedig zavartan várják, hogy Townes kezdeményezze a testi kontaktust. Quinn Mitchell ölelése különösen szeretetteljes. Úgy tűnik, a momentum, amivel kapcsolatban Van attól tartott, hogy ízléstelennek és bántónak találtatik (ahogy akaratlanul is Quinnre nézett, amikor a gyerekeket említette), pontosan az, amire sztárelemzőjének éppen szüksége volt.

Lehetséges, töpreng Van, hogy azt, hogy csak felszínesen vagyunk hajlandóak foglalkozni a tragédiákkal, nem is annyira az illemszabályok betartására való törekvés okozza, hanem az, hogy így kevésbé érezzük kényelmetlenül magunkat. Lehet, hogy pusztán azért nyújtjuk hosszabbra mások fájdalmát, hogy mi kényelmesen ellehessünk a saját kis buborékunkban. De amikor a tragédia végül elkerülhetetlenül ránk talál, és amikor a többi ember ilyenkor pontosan azzal a felületes udvariaskodással fordul felénk, amit mi is mutattunk feléjük, mi magunk is végtelenül egyedül érezzük magunkat.

Jézus talán ismét belesuttogott valamit Van fülébe.

Moretti tiszteletteljes távolságot tartott a rituálé alatt, de most, hogy Van csapatának utolsó tagjai is eltűntek, támadásba lendül. Ahogy Van lefelé indul a pódium végében a lépcsőn, felé nyújtja szabad kezét, azt, amelyiket nem foglalnak le a koffeingránátok, és Van kecses mozdulattal elfogadja.

– Micsoda úriember! – jegyzi meg Van.

– Szolgálatára! – feleli Moretti. A kezébe fogja a nagyobbik poharat a hajtogatott papírtálcáról, és sorolni kezdi a jellemzőit. – Tripla. L-es. Félédes. Zsírmentes… – Végre eszébe jut a lényeg is. – Karamellás macchiato. Egész úton idefelé ezt gyakoroltam.

– Honnan a csudából tudod, hogyan szeretem a kávémat?

– Ugyan már! Mi a CIA vagyunk, nem az FBI. Bízz már egy kicsit a képességeimben!

– Jujj! Ugye tudod, hogy a fiam Quanticóban van?

– Persze hogy emlékszem, én írtam az ajánlását. Ha szeretne végre csatlakozni a nyerő csapathoz, csak szólj!

Az előadó vége felé sétálnak, sokkal lassabban, mint ahogy egyedül lépkednének.

– Átadom majd az üzenetet.

– Amúgy gyönyörű volt a beszéded! – jegyzi meg Moretti.

– Ugyan, menj már!

– Nem, komolyan mondom. Minden céges körítést félretéve. Amikor toboroznak, csakis az akciókról beszélnek, a kalandról, az utazásokról. Azt senki sem köti az orrodra, hogy ha mindenki úgy végzi a munkáját, ahogy kell… tehát ha az ember proaktív, akkor az élet meglehetősen csendesen zajlik. Rengeteg kritika ér bennünket, ha valami félresiklik, de sosem kapunk elég dicséretet olyankor, ha minden jól megy.

– Ámen!

Moretti a törzsével löki meg az ajtónyitó rudat, az ajtószárny mögött ragyogó napsütés vár rájuk. Townes a napellenző alatt kisétál a meleg, déli időbe. Bár úgy hangzik, mintha többtucatnyi madár trillái vennék őket körül, Van tudja, hogy annak, amit hallanak, a nagyobbik része dinamikusan komponált hangok elegye, légi felügyelő drónoktól származik, amelyek folyamatosan ott köröznek a kampusz fölött, újratöltik magukat, és a túlzottan szimmetrikus örökzöldekként álcázott, következő generációs jeladó tornyok erdejébe továbbítják a begyűjtött jeleket. A CIA nyarának szintetikus hangversenyét hallja.

– Még mindig nem árultad el, mit is akarsz – szólal meg Van.

Moretti úgy tesz, mintha megbántódott volna.

– Miért feltételezed, hogy akarok valamit?

– A kávé. Az udvariaskodás. A tény, hogy már nem jársz be ide, csak olyankor, ha szükséged van valamire.

– Tudom – védekezik Moretti –, és sajnálom! Ez a valami, amin dolgozom, teljesen kicsinál. De már nem tart sokáig, hamarosan beavatlak téged is. Megígérem!

– Úgy, ahogy bevontál az egész LCH-dologba is?

– Higgy nekem, azzal szívességet tettem! – magyarázza Moretti. – A Korszak-mutató csak fejfájást okozott nekem attól a pillanattól kezdve, hogy landolt az asztalomon. De ez az új dolog teljesen más. Majd meglátod. Addig is, tulajdonképpen azért jöttem, hogy szívességet tegyek neked.

Townes megpillantja Quinn Mitchellt, aki egy közeli padon ül, és épp a szájába lapátol valamit egy opálos Tupperware dobozból. Egyetlen társasága egy doboz Coca-Cola Light, amit az egyetlen olyan ülésdeszka közepére helyezett, amelyik elég egyenes ahhoz, hogy ne boruljon le róla az ital.

– És mi lenne ez a szívesség?

– Azért jöttem, hogy megszabadítsalak egy elemzőtől.

– Ááááá! – mondja Townes gúnyosan. – Most már mindent értek! A keselyűk itt köröznek a dög maradványai fölött.

Moretti hitetlenkedő arcot vág.

– Ezek aligha meghagyott cafatok – mondja. – Amennyire meg tudom ítélni, sikerült valahogy úgy intézned a dolgokat, hogy a csapatod legjobbjai melletted maradjanak végig.

– Kit akarsz?

– Őt.

Van eddig nem is gondolta, hogy Moretti egyáltalán észrevette Quinnt. Átkozott kém! Ha bárki másról lett volna szó, Townes valószínűleg akkor és ott meg is kötötte volna az alkut – esetleg kialkudott volna magának egy kis extra költségvetési pénzt, vagy egy hardverfrissítést, ha különösen nyerő pozícióban érezte volna magát. De Quinn más volt.

– Mit akarsz te Mitchelltől?

– Mit gondolsz, mégis mit akarhatnék? A legjobbra van szükségem.

– Azt értem – válaszolta Van. – De mihez?

– Hallottál már az Elit Bérgyilkosról?

Townesnak szüksége van egy pillanatra, hogy alkalmazkodjon az új gondolatmenethez. Ha az emlékezete a napi eligazításokon hallottakról nem csal, a beszélgetések témája az erőforrások belső átcsoportosításáról valahogy átterelődött egy bizarr és egzotikus nemzetközi sorozatgyilkosság ügyére.

– Aha – mondja Morettinek bizonytalanul –, hallottam már róla.

– Az Interpol kezében nincs semmi, és tőlünk szeretnének egy elemzőt kérni.

– És miért foglalkozunk mi hirtelen azzal, hogy mit akar az Interpol?

– Az igazgatónak van ez az új küldetése azzal kapcsolatban, hogy bevasalható szívességeket kell tennünk. Azt mondja, a privát szektorban is így oldódnak meg a dolgok.

– Honnan a fenéből tudhatná, miként oldódnak meg a dolgok a privát szektorban? Világéletében kormányhivatalnok volt. Annak a fickónak már születésekor kávéillatú volt a lehelete, és pelus helyett khakinadrágot viselt.

– Gondolom, olvasta valami könyvben.

– Mindegy is – folytatja Van –, ha szívességet teszünk az Interpolnak, azzal az igazgató feléd lesz lekötelezve, nem?

– Nem csak felém. Feléd is. És Mitchell felé. Érted már? Ezzel mindenki csak nyerhet. – Townes közben figyeli Quinnt, aki iszik egy kortyot a Coca-Cola Lightból, majd visszateszi az ülésdeszkára. Eltöpreng, hogy a rangidős elemzőnek vajon megfordulhat-e a fejében, hogy éppen megfigyelik, hogy azok ketten ott ácsorognak, és egy könnyed beszélgetés során megtervezik a jövőjét, majd úgy dönt, hogy meg sem fordulhat a fejében.

– Tudod, min ment keresztül, ugye?

– Igen.

– És gondolod, hogy jó ötlet lenne egy sorozatgyilkos után küldeni azután, hogy eddig egy csendes irodában írogatta a lekérdezéseket?

– Azt gondolom – feleli Moretti –, hogy ő képes lenne elkapni a fickót. És azt is, hogy ráférne a siker. Te is tudod, hogy a legmélyebb tisztelettel adózom a munkacsoportod iránt. Tényleg! De te magad mondtad odabent: az egész projekt attól volt sikeres, hogy nem történt semmi. Én igazi győzelmet kínálok neki. Egy kézzel fogható győzelmet. Annak lehetőségét kínálom fel neki, hogy életeket menthet: elkaphat egy hús-vér rosszfiút. Pont azért kínálom fel ezt neki, amin keresztülment.

Townes gyakran eltűnődött már, hogy vajon hányszor eszik Quinn magában. Bárcsak nagyobb erőfeszítést tett volna annak érdekében, hogy közelebb kerüljenek egymáshoz! Bárcsak elhívta volna Quinnt ebédelni néha-néha, vagy akár vacsorázni. Gondolt rá, de aztán mindig túl sok volt a tennivaló. Mindig volt rá ürügy, hogy a gépe mellett egyen. Aztán ott motoszkált benne a nyugtalanító érzés, hogy túllépné a hatáskörét. Túl sok remek ürügye volt arra, hogy miért ne legyen részese azoknak a kemény beszélgetéseknek, amikre tudta, hogy Quinn-nek szüksége lenne. De Van most rádöbbent, hogy csaknem bizonyosan nem volt egyedül ezekkel az érzésekkel – a csapat nagyobbik része ugyanezt a politikát követte: csupa jószándék, de semmi kézzelfogható cselekedet. Biztos, hogy az énünk egy része azt gondolja, a tragédia ragadós lehet.

– Miért nevezik így a fickót? Miért „Elit Bérgyilkos”?

– Tudod, hogy jelöli meg az áldozatait?

– Aha – vágja rá Van. – Sorozatszámokkal, nem igaz?

– Nem igazán sorozatszámokkal. A sorozatszámok szekvenciálisak. Ezek viszont teljesen véletlenszerűen összeállított négyjegyű számsorok. De az első, amit használt, az 1337 volt. Márpedig az 1337 az internetkultúrában azt jelenti, „leet”, ami az „elit” szlenges változata.

Van arckifejezése egyértelműen árulkodik arról, hogy mit gondol: Moretti elmélete ostoba belemagyarázás.

– Ez ilyen kocka dolog – mentegetőzik Moretti. – Mitchell értené.

– Én meg már azt hittem, azért hívják így, mert szereti a drága holmikat.

– Ez sem kizárt. Majd megkérdezem tőle, ha végre előzetesbe helyezzük.

– Mi mást tudsz még erről a pasasról?

– Azt tudom, hogy beteges egy fasz, az biztos. Eddig tizenkilenc holttestet hagyott maga mögött. Két héttel ezelőtt ledobott egy nyomorék kiscsajt a saját erkélyéről Moszkvában. Aztán átrepült Caracasba, betört valami gazdag hombre házába, és kicserélte az unokaöccse alumínium oxigénpalackjait olyanokra, amelyekben nikkel van, pont egy nappal azelőtt, hogy MRI-re ment volna.

– Ezt nem értem.

– Az alumínium nem mágnesezhető. A nikkel viszont igen. A mágnesesség úgy húzta be azokat az átkozott palackokat a csőbe, mint egy sor rakétát. Totál szétroncsolták szegény kölyköt. Menet közben még egy radiológus is kómába került miattuk.

Van szemöldöke felszaladt.

– Azért kaphat pár pluszpontot a kreativitásáért.

– Fogalmad sincs, mennyire kreatív – mondta Moretti komoran. – A Fokvárosban és Pekingben történteket el sem mesélem.

– Hogy jelölte meg őket?

– A lány karját valahogy megbillogozta. Nem tudom, mivel csinálhatta. Az MRI-ben lévő srácnál a palackokra stencilezte a sorszámot. Azok… nyomot hagytak.

– Mi a közös bennük?

– Hát éppen ez az! – feleli Moretti. – Nincs egyetlen kibaszott dolog sem, ami összekötné őket. A legtöbb ilyen bérgyilkos kijelöl magának egy területet. Gengszterekre specializálódnak, vagy drogbárókra, esetleg tanúkra, vagy ilyesmi. Politikusok, házastársak jól fizető életbiztosítással. Valami. De ez a fickó nem ilyen. Vagy teljesen random öldököl, amire semmi esély, vagy van valami, amit nem veszünk észre.

– Ezért van hát szükséged elemzőre – fejezi be Townes a gondolatmenetet.

– Bingó! – erősíti meg Moretti. – Na, akkor mit mondasz? Gondolod, hogy a csaj készen áll erre?

Townes nézi, ahogy Quinn elsüllyeszti a villát a csirkehússalátás éthordóba, majd az egészet becsúsztatja a hőszigetelt uzsonnástáskájába.

– Ez nem is volt igazi kérés, ugye?

Moretti megvonja a vállát.

– Az én kéréseim mellé legalább kávé is jár.

Van megkóstolja az italt, amit eddig tartogatott. A „piszkos kávé” koffeinnel dúsítva az íz kedvéért, de hát a koffein az koffein. És ha kihajítja a szemétbe, azzal már úgysem változtathat Quinn sorsán.

– Al, tudsz róla, hogy hírhedt vagy?

– Miről? – kérdez vissza Moretti ártatlan arccal. – Miről vagyok hírhedt?

– Arról, hogy bántod a közvetlen beosztottjaidat.

– Ez marhaság! – vágja rá Moretti. – Hát bántottalak téged valaha is?

– Nem, mert pontosan tudod, hogy azonnal viszonoznám. De mindenki tudja, hogy seggfejként viselkedsz a gyakornokokkal.

– Azért, mert a gyakornokok pont erre valók – védekezik Moretti.

– Al…

– Quinn talán gyakornok?

– Quinn elemző.

– Oké, akkor talán kezdő elemző?

– Távolról sem.

– Akkor nincs semmi oka az aggodalomra, nem igaz?

– Azt akarom, hogy a szavadat add: nem fogod elveszíteni a fejed a közelében.

Moretti lenéz rá a szemüvege fölött, amely azonnal besötétedett, ahogy kiléptek a napfényre.

– Igenis, asszonyom – mondja. – Más parancsa nincs?

– De van – teszi hozzá Van. – Ígérd meg, hogy rendesen gondját viseled. Van benne valami különleges.

Moretti a tőle telhető legbizalomgerjesztőbb mosollyal néz Vanre:

– Nincs semmi okod az aggodalomra. Egy pillanatra sem veszítem őt szem elől.

3.

Prímavadászat

Yūgen egyetlen találatra van a millió dolláros munkanaptól.

A helyszín L. A., egy régi, átalakított filmstúdió. Szobáról szobára, szintről szintre haladva Yūgen Prímára vadászik, a bolygó legnagyobb és legmodernebb v-sport rendezvényhelyszínén. Olyan ez, mint az e-sport, csak virtuális. A hagyományos videójáték-versenyeket még mindig megrendezik, de ezeken mechanikus billentyűzeten, egérrel játszanak hatalmas plazmaképernyőkön. A v-sport-játékosok ezzel ellentétben testhezálló, érzékelős ruhát öltenek, fejükre karbonszálas sisakot húznak, a szemük elé pedig teljes arcot takaró AR-szemüveggel egybeépített sisakrostélyt. A hátukra akkumulátorok kerülnek, combjukra könnyített fegyvereket csatolnak.

A megmérettetésekre hatalmas épületekben kerül sor, amelyeket teljesen átfestenek a kulcsolást lehetővé tevő zöldre, minden élben plazmafénycsíkokat építenek be, a sarkok mindegyikében pedig akciókamerákat szerelnek. A játékosok sisakrostélyában ezerhertzes, 120 fokos látószögű, UHD képminőségű streamet vetítenek. A kép, amit a nézők látnak, úgy keletkezik, hogy minden zöldet behelyettesítenek egzotikus, fotorealisztikus felbontású hátterekkel, amelyeket láthatatlan, egyedi mintázattal visznek fel, kézi szóróegységekkel. A háttér bármi lehet, az elhagyott űrhajótól kezdve a lerobbant gyáron át a lebombázott nagykövetségig, de lehet akár egy feldúlt, kertvárosi otthon is. Vagy egy csillogó vegasi kaszinó, esetleg az Air Force One hosszú, zord törzse. A helyszín most éppen egy ikertornyos, modern irodaépület legfelső három szintjét mutatja, a két tornyot egy üvegfolyosó köti össze. Az éjszaka közepe van, kemény, elhúzódó vihar tombol odakint.

Yūgen és a klánja Japánból érkeztek L. A.-be, hogy versenyezzenek a Fekete Horizont játékban, a világ legnézettebb és legmagasabb díjazást kínáló v-sport-
eseményén. Az amerikai csapat – többnyire kiégett különleges ügynökök, akik figyelemzavaros gyermekekből kisvárosi környezetben felnövő emberekké váltak, akikre nem figyeltek eléggé a szüleik, és nem szóltak rájuk, ha az iskola helyett Call of Dutyt játszottak egész álló nap – uralta a rangsort. Minden kör győztes játékosa lehetőséget kap, hogy versenybe szálljon abban a jutalomjátékban, ami sokak szerint az igazi verseny: a „csak-egy-maradhat”, a „győztes-mindent-visz”, egyetlen győztest hirdető Királyi Ütközetben.

Itt már nincs csapat. Nincsenek elhelyezendő vagy hatástalanítandó bombák, nincsenek túszok, akik arra várnak, hogy kimenekítsék őket. Nincs területszerzés, nincsenek begyűjthető koponyák, megszerzésre váró zászlók. A Fekete Horizont elnevezésű rendezvény utolsó köre egy egyszerű, régimódi élet-halál játszma, hatalmas díjazással.

A keleti torony már tiszta. Ahogy Yūgen áthalad az üvegfolyosón, egy pillanatra elvakítja egy villámlás fénye, amelyet azonnal követ a robbanásszerűen erős mennydörgés. A viharnak az a lényege, hogy a random villanógránátok effektjét hozza, és hogy leleplezze az árnyékban bujkáló mesterlövészeket. Yūgen a gyengébb utóvillanások fényében holttestekből álló akadályt lát maga előtt.

A két torony közötti folyosó valójában szándékosan odatervezett útszűkület. Yūgen még sosem játszott ezen a pályán, de alaposan tanulmányozta, tucatnyi korábbi versenyt végignézett, így tudja, hogy ezen a ponton a padlót mindig holttestek, kilőtt tárak és testnedvek szennyezik. Az üvegtáblák fele betört, a vér széles ívű fröccsenésekben éktelenkedik rajtuk, és csorog a távoli puskalövések, valamint a közelebbi pisztolylövések nyomán. A mozdulatlan levegőben helyenként lőporfüst lengedezik ködként, helyenként kis kacskaringókban, és az agya a szagot is érzi, pedig valójában a füst nincs is ott. Számára a holttestek egy borzalmas, nagyvárosi mészárlás áldozataiként jelennek meg. Valójában azonban a többi, már kiesett játékos eleven testén lépked át egy zöld, ragyogóan bevilágított, rétegelt lemezzel borított folyosón – mindannyian némán figyelik a végjátékot vagy Yūgen vagy Príma szemén keresztül.

Yūgen félelem nélkül mehet végig a folyosón, mert pontosan tudja, hogy hol bujkál Príma. Minden játékos szemüvegének sarkában van egy kis méretű térkép, amin a közelben észlelt mozgás piros pontként jelenik meg. Príma a folyosó túlvégén található sarki konferenciaterembe vette be magát, majd elsötétedett. Ez azt jelenti, hogy várakozik. Előrébb jár a találatok tekintetében, mint Yūgen, így, ha a játék úgy ér véget, hogy mindketten életben vannak, ő nyer. Nincs rá semmi szüksége, hogy nyílt konfrontációt kezdeményezzen. Príma pontosan azt teszi, amit Yūgen tenne a helyében: megvárja, míg ő megy elébe.

Yūgen nem csupán Príma stratégiáját és jelenlegi helyzetét ismeri. Azt is tudja, hogy ő a világ legsikeresebb játékosa; hogy sokkal többet keres a szponzorálásokból, mint a tényleges versenydíjakból; hogy balkezes, ami már több ellenfelét összezavarta; és hogy kicsivel több mint nyolcvan kilogramm a tömege, és nagyjából 180 cm magas – szép, széles mellkasa remek célpont, a magassága pedig ideális egy gyors, hirtelen fejlövéshez. De Príma jellemzői közül leginkább az intelligencia izgatja Yūgent. Nem is igazán az, ahogyan játszik, hanem mindaz, amit az előéletéről megtudott. Mielőtt profi v-sport-játékossá avanzsált, Príma az iskola befejezése után pár évig orvosbiológiai mérnökként dolgozott. Megvádolták valamivel, de a bíróság titkosította a részleteket; valamiféle eljárási hibára hivatkozva felmentették. Gazdag szülők, drága ügyvédcsapat. A beceneve onnan származik, hogy megszállottja a prímszámoknak. A jobb keze ujjaira feltetováltatta a „Príma” szót, mindegyik ujjra egy-egy betűt. A bal kezét a 76543-as számsor díszíti – a két kizárólagos prímszám egyike, amelyben egymást követő számjegyek szerepelnek csökkenő sorrendben. Állítólag úgy hiszi, van valamiféle erő a prímszámokban. Valami ősi, kozmikus erő. Titkosított üzenetek, amelyek űrön és időn át közlekednek.

Még egy perc játékidő van hátra.

Yūgen a folyosó végére ér. A konferenciaterem tőle balra helyezkedik el, a folyosó felénél, jobbra nyílik az ajtaja. Ez viszont azt jelentené, hogy a gyengébbik oldalával lépne be a terembe. Képes mindkét válla fölött lövést leadni, ha muszáj, de Príma ellen ez nem működne. Yūgen tudja, hogy halott lenne, még mielőtt felmérné az ellenfele helyzetét.

Ezért inkább jobbra indul el. Leengedi a fegyverét, futólépésre vált. Megkerüli a termet, hogy az erősebbik oldalával tudjon behatolni. Pontosan tudja, hogy a terve adásba került, de nincs választása. Már csak negyven másodperce maradt. Nincs idő terveket szőni vagy trükközni. Tudja, hogy Príma ujja már ott feszül a ravaszon, amint bedugja fejét az ajtón, így nem tehet mást, mint hogy az ösztöneire hagyatkozik.

Utolsó forduló. Már ott áll a konferenciaterem ajtaja előtt. Az erősebbik oldalával tud majd belépni. Hátát a falnak veti. Tíz másodperc van hátra. Tudja, hogy Príma tisztában van a pontos magasságával, és hogy fejlövéssel készül őt fogadni. Így aztán leguggol. Valamivel kevésbé lesz stabil, de az a századmásodpercnyi idő, ami az igazodáshoz kell majd, mindent eldönthet a javára.

Kilenc.

Azt kívánja, bár lenne egy gránátja, amit mandínerből bedobhatna a szobába.

Nyolc.

Vagy egy villanógránátja. De a játéknak ezen a pontján, ha valaki még életben van, akkor biztos nincs már gránátja.

Hét.

Érzi a saját szívdobbanásait a testre simuló ruha anyagán. A fülében a forróságot.

Hat.

Olyan hevesen ver a szíve, hogy tudja: a lövése pontosságát is elviheti.

Öt.

Príma valószínűleg arra számít, hogy kivárja az utolsó másodpercet, így Yūgen tudja, hogy most kell mennie.

Négy.

Mély levegőt vesz. Benntartja. Aztán mozdul.

Két gyors koppanás fejmagasságban, üveg csörömpöl. Yūgen várja, hogy a ruhájába épített érzékelők találatot jelezzenek a fején vagy a mellkasában, de nem történik semmi. A földön bukkan rá Prímára, egy asztal alatt guggol, fölfelé néz. Az anyaszomorító játszadozik vele – élvezi a győzelem ízét.

Yūgen ösztönösen leengedi a fegyverét, és beleereszt két tárat az arcába.

A fülében felcsendül a v-sport dalama, majd egy szigorú hang így szól: A JÁTÉKNAK VÉGE. NYERTÉL.

Valami mégsem stimmel. Lecsatolja a sisakrostélyt, feltolja a sisakjára, és hirtelen megszédül attól, ahogy a sötét felhőkarcolóból váratlanul átkerül a rikító zöld környezetbe, a plazmalámpák fényébe. Pirosat is lát. Vért, ami már kezd sötétedni. Alvad. Már nem terjeng. Az első gondolata az, hogy valahogy valóban megölte Prímát, de ezt azonnal elhessegeti. Pontosan tudja, hogy ez fizikai képtelenség. Érzi, ahogy a többi játékos gyülekezni kezd mellette – odarohannak, hogy gratuláljanak neki, majd ledermednek. Hallja őket, de nem érti, amit mondanak. Látja a fröccsenő vér mintázatát a falakon. A bal kéz kinyújtva, a puska épp kéztávolságon kívül. Hiányzik a teljes mutatóujja, így az ötjegyű szám már csak négyjegyű.

4.

Fals pozitív

Az a sok halott a falakon megnehezíti, hogy a beszélgetésre tudjon koncentrálni.

Quinn a főnökével, Vanessa Townesszal szemben foglal helyet.

A padlótól plafonig érő plazmaüveg kivetítő a balján olyan, mint egy morbid stílustábla, erőszakkal és gyilkossággal a fókuszban. Puffadt, fehér zsírszövet türemkedik ki egy felvágott torokból, az áldozat szeme a rémülettől óriásira nyílt. Egy karcsú, fiatal, sötét bőrű férfi teste hihetetlenül összetörve, szétroncsolva és kicsavarodva. Egy fiatal nő becsapódásának nyoma egy nagyvárosi járdán, karja és feje kitekeredve, két robotlába lecsatolódott, az egyik teljesen darabokra tört.

És a számok. Mind négy számjegyből áll. Különböző testrészeken látszanak. Odaégették, odabélyegezték, odavésték őket.

– Sajnálom! – mondja Van. – Lekapcsoljam?

– Semmi gond – feleli Quinn a főnökének. Valójában a mészárlás nyomai láttán hányingere van, de nem akarja, hogy babusgassák. Így inkább a polcon kiállított széttört laptopra koncentrál a főnöke háta mögött, ami különböző szolgálati kitüntetések körében látható. – Az a laptop tényleg felfogott egy AK–47-ből kilőtt sorozatot?

– Nagyon szerencsés szögből, ahogy bárki, aki rendelkezik ballisztikai ismeretekkel, igyekezne kijelenteni ezt – mondta Van –, de igen, valóban megfogta. Ha van valami, amit megtanultam a szolgálattal töltött évek során, az ez: sosem tudhatod, hogy mi fogja megmenteni az életedet.

Quinn elmosolyodik. Kihúzza magát a széken. Lesöpör valamit a térdéről, ami valójában nincs is ott.

– Szerettem volna köszönetet mondani – fog bele.

– Ugyan miért?

Könnyed kézmozdulattal balra int.

– Azért, hogy kimentettél az egész Elit Bérgyilkos-ügyből.

– Nem annyira téged mentettelek ki, mint inkább besuvasztottam valakit a helyedre.

– Kit?

– Jelenleg – mondja Van – az illető itt ül veled szemben. De tényleg csak ideiglenesen. Még hátravan pár másik elemző átvilágítása.

– Nos, nagyra értékelem – feleli Quinn –, és szerettem volna bocsánatot is kérni.

– Quinn…

– De tényleg. Tudom, hogy szeretted volna, ha vállalom a munkát.

– Úgy hittem, jót tenne neked – magyarázza Van. – Ha őszinte akarok lenni, még mindig így gondolom. De ez nem jelenti azt, hogy mindenképpen rád akarnám erőltetni. Nem akarom, hogy bármi olyat kelljen csinálnod, amire nem állsz készen, vagy ami miatt kényelmetlenül érzed magad.

– Csak úgy érzem, valami… kiszámíthatóbbat szeretnék.

– Az valóban csodás lenne – feleli Van. – Mindazok után, amit a karrierem során láttam, a kiszámíthatóság olyan fogalom, amiről rég lemondtam.

– Akkor kiszámíthatóbbat annál, hogy egy sorozatgyilkost üldözzek a világ egyik pontjáról a másikra.

– Értem én – nyugszik bele Van. – Tehát mi a terv?

– Bővített elemzés – mondja Quinn. Próbál magabiztosnak tűnni, de tudja, hogy sokkal inkább tűnik úgy, mintha éppen elnézést kérne.

– Bővített elemzés? – kérdez vissza Van. – Vagyis a régi munkád azelőttről, hogy átjöttél a terrorelhárításhoz?

– Igen, de ezúttal menedzsmentfelelősséggel – siet hozzátenni. – Csoportvezetőként.

Van úgy bólogat, hogy Quinn érzi, semlegesnek próbál tűnni, de az erőltetett objektivitás miatt a gesztus inkább bírálóan hat.

– Mi a gond? – kérdezi Quinn.

– Semmi! – vágja rá Van. – Úgy hiszem, az rendben lesz.

– Rendben?

– Ha ez az, ahol szerinted lenned kell a karriered ezen pontján, akkor teljes mértékben támogatlak.

Quinn világéletében csakis tisztelettel viseltetett a főnökei iránt, de most úgy érzi, provokálják.

– Hogy érted azt, hogy a karrierem ezen pontján?

Van megvonja a vállát.

– Úgy értem, mennyi is? A pályád felénél járhatsz?

– Vagyis?

– Vagyis ha a hátralévő másik felét a bővített elemzésnek szentelnéd, egy olyan feladatnak, amit már csináltál, és olyan munkát végeznél, amiben tudod, hogy jó vagy, és amit, őszintén, álmodban is képes lennél elvégezni, akkor úgy hiszem, ez a helyes döntés.

– Ez nem egészen a régi munkám – tiltakozik Quinn. – Csoportvezető leszek.

– Elnézést – mondja Van, bár nem úgy hangzik, mintha bánná a dolgot. – Tévedtem.

– Úgy beszélsz, mintha a bővített elemzés nem lenne fontos. De az ügynökség képtelen lenne működni nélküle!

– De nélküled is meg tudják oldani – jegyzi meg Van.

– Mire célzol?

– Azt akarja jelenteni, hogy amikor nyugdíjba mész, szívesen tekintenél vissza a pályádra úgy, hogy nagyrészt olyan munkát végeztél, amit egy csomó másik ember is el tudott volna látni helyetted? Vagy inkább azzal a tudattal szeretnél visszavonulni, hogy olyasmit tettél, amire senki más nem lett volna képes?

– Mint például? – kérdez vissza Quinn. – Mi az, amit csakis én tudok elvégezni?

– Ezt csakis magad tudhatod, nem igaz?

– Nem, most komolyan – tiltakozik Quinn. – Hagyjuk a rizsát, Vanessa. Mondd meg nekem őszintén, hogy szerinted mit kellene tennem.

– Nem számít, hogy én mit gondolok.

– Nekem igenis számít!

– Miért?

– Mert számít a véleményed. Mert… – Quinn habozik, majd kimondja, amit érez: – Mert nincs senki más, akivel ezt átbeszélhetném. Mert nem hagyatkozhatok rajtad kívül másra, csak a saját makacs, önsajnálatban tocsogó, kimerítő gondolataimra, és hogy teljesen őszinte legyek, meg kell mondanom, nem képviseltem valami jól a saját érdekeimet az elmúlt pár év során.

– Quinn, bocsánatkéréssel tartozom – feleli Van.

– Ugyan miért?

– Mert nem álltam melletted, amikor kellett volna.

– Nem ez a dolgod! – tiltakozik Quinn. – Egyébként meg igenis mellettem álltál.

– De nem úgy, ahogy kellett volna. Nem úgy, ahogy kívánom, hogy tettem volna.

– Nos, akkor jó hírem van! Most mellém állhatsz. Megmondhatod, mit tegyek!

Van hátradől a székén.

– Tényleg tudni szeretnéd, mit gondolok?

– Igen! – feleli Quinn. – Azt szeretném, ha teljesen őszinte lennél velem.

Van tekintete egy pillanatra a laptopjára téved, miközben összeszedi a gondolatait. De mielőtt még belefoghatna mondandójába, valami megváltozik mellettük a plazmafalon, és Quinn nem tudja visszafogni magát, odanéz.

– Ez meg micsoda? – kérdezi.

Egy férfi keze látszik a képen. Mutatóujja csonkolva. Tetovált számok látszanak, de kiemelve: fekete kockák, bennük bőrszínű számjegyek. A háttér élénkzöld. Nincs annyi vér, mint amire Quinn számított volna. Valószínűleg egy másik sebből vérzett ki az illető.

– Ne haragudj! – szabadkozik Vanessa. Előredől, és kikapja a távirányítót a helyéről. – Hadd kapcsoljam ki ezt az átkozott vackot!

– Várj! – állítja meg Quinn. – Hat.

Van hüvelykujja ott lebeg az indukciós kapcsoló fölött.

– Mi hat?

– A szám a hiányzó ujján – magyarázza Quinn –, a hatos.

– Ja, gondoltuk – jegyzi meg Van. – Beleillik a sorozatba. Ez valami visszaszámolás.

– Ez nem visszaszámolás.

– Honnan tudod?

– Ugyan miért kezdődne hetessel egy visszaszámlálás, és miért végződne hárommal?

– A tetoválás mélyen személyes önkifejezési forma – mondja Van. – Ugyan ki tudhatja, milyen jelentéssel bírt az illető számára?

– Pontosan! – vágja rá Quinn. – Nagyon személyes, és tényleg van jelentése, de nem visszaszámlálás. Ez egy prím.

– Egy prím – ismétli utána Vanessa. – Mármint prímszám?

– A két kizárólagos prímszám egyike, amelyben az egymást követő számjegyek szerepelnek csökkenő sorrendben.

– Érdekes – jegyzi meg Van. – Mi a másik?

– A negyvenhárom.

– Hm…

– Ki ez?

– Még nem tudjuk biztosan. Csak ma reggel futott be a hír. Valószínűleg egy fals pozitív.

– Ezt hogy érted?

Van visszahelyezi a távirányítót a tartója mágneses ölelésébe, majd a laptopjára néz.

– Az üggyel foglalkozó bot szűrte ki a számok miatt, de ezek a számok már eleve ott voltak az áldozaton, így erősen kétlem, hogy a mi fickónk lenne a tettes.

– Akkor ki ölhette meg?

– A halottkém valami furcsa „hirtelen felindulásból elkövetett öncsonkítás/öngyilkosságnak” titulálta az esetet.

– Ugyan miért?

– Mert a férfit a legvalószínűtlenebb helyen találták meg ezen a bolygón, ahol valaki gyilkosságot követne el.

– Hol?

– Egy v-sport-aréna kellős közepén – feleli Van. – Több száz kamera látóterében. Úgy, hogy emberek milliói figyelték az eseményt, élőben.

Quinn feláll, és a falhoz sétál. A többi kép átméretezte magát és átrendeződött, hogy helyet adjanak az új bizonyítéknak.

– Miért zöld a háttér?

– A kulcsolás miatt. Zöld képernyő. A játékosok VR-sisakot viselnek, de a közönség külső szemlélőként is szeretné látni az eseményeket, nem csak a játékosok szemszögéből. Ezért aztán a versenyek ilyen hatalmas arénákban zajlanak, amiket teljesen zöldre festenek, így a játékosok kivételével mindent le tudnak cserélni virtuális környezetre.

– Tehát minden, ami zöld, láthatatlanná válik – morfondírozik Quinn.

– Pontosan.

– És odabent mindenkin ilyen sisak van.

– Így van.

– Akkor így csinálta – állapítja meg Quinn.

– Mire gondolsz?

– Így követte el a gyilkosságot. Ha minden, ami zöld, láthatatlan mindenki számára, aki kívülről nézi az eseményeket, odabent mindenki csak azt látja, amit kivetítenek neki, a gyilkosnak nem volt más dolga, mint felvenni egy zöld ruhát, és ezáltal szellemmé válhatott.

– Egy zöld ruhát?

– Valami kezeslábast. Valamit, aminek ugyanolyan az árnyalata, mint a falaknak. Olyasmit, amit a filmekben is használnak.

– Azt a mindenit! De miért kellett ez az egész felhajtás? Miért nem ölte meg simán otthon?

– Nem tudom – feleli Quinn. – Hol élt?

– Hadd nézzem meg! – Van közelebb húzza a laptopját, és gépelni kezd. – L. A.-ben.

– L. A.-ben hol?

– Hollywoodban. Egy hatalmas házban. A fickó tele volt pénzzel.

– Profi játékosról van szó, ugye?

– Pontosan.

– És egy hatalmas házban élt Hollywoodban?

– Egy francos kastélyban.

Quinn szeme összeszűkül.

– De nem egyedül élt ott, ugye?

Ismét a laptophoz fordulnak.

– Ez lehetetlen – szólal meg Van. – Azt látom, hogy volt még huszonkét lakója az ingatlannak.

– A klánja.

– A micsodája?

– A klánja. Ha a v-sport kicsit is olyan, mint az e-sport, akkor valószínűleg a csapattársaival élt együtt. A barátai folyamatosan ott voltak körülötte. Az emberek élőztek mellette a szociális hálókon. Az egyetlen hely, ahol az Elit Bérgyilkosnak bármi esélye is lehetett elkapni őt, az az egyik játék volt. Csak úgy ölhette meg anélkül, hogy bárki meglátná, hogy mindenki előtt tette.

– Oké – bólogat Van. – De mi a helyzet a tetkókkal?

– Mi van velük?

– Hogy lehet ez az Elit Bérgyilkos jele, ha eleve ott volt a srác testén?

– Ugyan miért keltene kételyt azzal, hogy egy holttesten két számsor legyen? És miért pazarolná a drága idejét a billogozásra, amikor simán átalakíthatott egy ötjegyű számot négyjegyűvé azzal, hogy levágott egy ujjat?

– Szóval azt gondolod, tényleg a mi elkövetőnk műve ez is?

– Azt gondolom, hogy amíg nem bizonyítjuk be ennek az ellenkezőjét, addig ezt kell feltételeznünk. Ha nem sikerül bizonyítanunk, akkor lehet, hogy valami kulcsfontosságú dolgot nem vettünk figyelembe.