A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Moa Herngren: Syskonfejden

Norstedts, Stockholm, 2024

Copyright © Moa Herngren 2024

Published by agreement with Salomonsson Agency

Fordította Pap Vera-Ágnes

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Pap Vera-Ágnes, 2025

Szerzőfotó © Anna-Lena Ahlström

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Kaposvári Franciska

Borítótervező Féder Márta

Az elektrnikus verziót az eKönyv Magyarország Kft forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-620-557-7

PROLÓGUS

2023. május

Az első sor rattan ülőkés faszékein ott ül egymás mellett a három testvér. Feketében vannak, kezükben egy-egy halvány rózsaszín rózsa, a kápolna sárga falai körülveszik őket. Itt nincs hová elmenekülni. Miközben megkondul a temetésre hívó harangszó, a testvérek merev tekintettel bámulják a világos, sima felületű nyírfa koporsót. Talán a levélre gondolnak, ami ott lapul az egyikük zsebében. Vagy talán elárasztják őket az érzelmek, ám kénytelenek uralkodni magukon, hogy kibírják a következő néhány órát anélkül, hogy kiborulnának és egymással üvöltöznének.

A teremben fojtott sírás hallatszik, amikor a fekete palástos lelkésznő időnként megfogalmaz valami különösen szép és találó gondolatot. Aztán a megemlékező szavak és a zene között néhány pillanatra súlyosan rájuk telepszik a csend. Majd a család egyetlen zenei fogadalmát beteljesítve felcsendül a felhangolatlan gitár reszkető hangja. Somewhere over the rainbow. Szipogás, valaki kifújja az orrát. A ruhák susogása és a kényelmetlen ünneplőcipők csikorgása a sima kőpadlón, amint a közönség fészkelődik.

A bal sarokban, a hajdanán szép galambkék, de később feketére festett templomkapu mellett az orgonista rázendít Johann Sebastian Bach Air-tételére, miközben a lelkésznő barátságos mozdulattal odaint a testvéreknek. Itt az idő. Az egyikük gyorsan feláll, és odamegy a koporsóhoz. Egy kézsimítás a néma fán. Egy csók a rézlemezre. Egy rózsa a koporsófedélre. Néhány szintén gyors lépés visszafelé, a nyikorgó székhez.

A másik két testvér vár néhány pillanatot, mielőtt előrelépne. A beavatatlanoknak ez nem jelent semmit, de azok számára, akik tisztában vannak a helyzettel, nyilvánvaló az elhatárolódás. Aztán elidőznek a koporsó mellett, mintha nehezen tudnának elszakadni tőle, és egymást átölelve, szipogva állnak ott egy ideig. A rózsáikat nem az első mellé teszik le, hanem kicsit odébb. Fejük fölött, a mennyezeti freskó égszínkék oválisában ott ragyog a betlehemi csillag.

Kicsit később a három testvér a kápolna előtti kőlépcsőn állva fogadja a részvétnyilvánításokat. A távolságtartás itt is érzékelhető. Egyikük a lépcső alján áll, a másik kettő fent, a kapu mellett. Ketten egy ellen. Egyedül kettő ellen. A két visszafogott, halk kis csoport között láthatatlan, de borotvaéles határvonal húzódik. A meleg délutáni napsütés sárga fénnyel vonja be a fehér épületet. Egy idő után az, aki magára maradt, a rügyező gesztenyefák alatt elsiet a sírok felé.

A májusi nap elbújik, az ég elborul, és hirtelen kitör a zápor. Az emberek egy része elrohan a parkoló felé, mások a boltíves tető alatt keresnek menedéket. A magányos alak ott áll a fák alatt, a távolból figyeli két testvérét, miközben a zsebében keresgél. Elővesz egy felbontott borítékot. Egy lap van benne, rendőrségi pecséttel. Kihallgatási idézés. A kéz remeg, a levél elázik, a betűk elmosódnak, de a tartalma világos. Lopás. Fenyegetés. Testi sértés. A saját testvérei jelentették fel.

A zuhogó esőben a papír szétmállik, nem marad más belőle, csak kis fehér cafatok, melyek az ujjak között lehullnak a földre.

ELSŐ RÉSZ

ANDREA

1. FEJEZET

Hét hónappal korábban, 2022 októberében

Andrea a konyhaasztalnál ül, és két kiskutyát formáz karamellszínű marcipánból. Egy idő után felemeli az egyiket, és megnézi a függőlámpa fényénél. A kutya egyik füle kissé ferde, megigazítja a modellező spatulával. Nem épp remekmű: a két mopsz a valóságban öregebb, a pofijuk pedig sötétebb szürke, de remélhetőleg anya így is értékeli majd az erőfeszítést. Andrea kiegyenesedik, és a mobiltelefonjára pillant. Már majdnem éjfél, és még nem végzett. Dan és Liv odafönt az emeleten alszik. Egyiküknek sem volt kedve csatlakozni hozzá, sőt, ő maga is túl fáradt volt ahhoz, hogy vacsora után nekiálljon tortát sütni, de most, amikor minden megváltozott, különösen fontosnak tűnik, hogy anya születésnapját úgy ünnepeljék meg, ahogy szokták. A hagyományok fontosak, nemcsak azért, mert összehozzák a családot, hanem mert biztonságérzetet is adnak, amikor az ember lába alól kifut a talaj, és az egész világa összedőlni látszik. Andrea számára fontos a konyhai rituálé. Az előkészületek megnyugtatóak. Elővenni a tálakat, előkészíteni a hozzávalókat, úgy, ahogy apa tanította. A sütés-főzés mindig is a kettőjük közös ügye volt. Legalábbis az egyik közös ügyük – az örökös kíváncsiság és az új dolgok elsajátítása iránti vágy is közös volt bennük. Az összes konyhai teendőt, a mozdulatokat, amikre a teste reflexszerűen emlékszik, mind apa mutatta meg neki. A szülői házban rajta kívül apa volt az egyetlen, aki igazán tudott sütni-főzni. Sem anyát, sem Ulrikát nem érdekelte a gasztronómia, Rasmus pedig túl kicsi volt, ami önmagában is ösztönzőleg hatott Andreára. Már tizenévesen a szakácskönyveket böngészte és kísérletezgetett a konyhában, hogy megússza a melegszendvicseket és az unalmas, félkész ételeket az olyan heteken, amikor apa dolgozott.

Hetek óta tervezgeti ezt a hercegnőtortát. Meglepetésül a hagyományos rózsa helyett anya szeretett kutyái, Tessan és Tobbe díszítik majd a tetejét. Andrea tisztában van azzal, hogy ez egy kicsit nagyravágyó terv, tekintve, hogy egyetlen este alatt kell elkészítenie, de ez lesz anya első születésnapja apa nélkül, és ő mindent meg akar tenni azért, hogy a lehető legjobban sikerüljön. Az ajándékokkal is kitett magáért: anya egy nagyszerű arckezelést és egy bőrápoló-csomagot kap a Kiehl’stől, amit ő maga is igencsak kedvel. Arclemosó, szérum és egy jó nappali krém, csodaszép csomagolásban. Nagyon jó lenne, ha anya kicsit jobban odafigyelne magára, és kényeztetné magát az apa halálát követő nehéz idők után.

Annak ellenére, hogy a torta összes hozzávalóját egyben megrendelte a Mathemtől, ez a nap mégis sokkal stresszesebbnek bizonyult, mint amire számított. Egy önálló vállalkozás és egy terjeszkedő építésziroda vezetése már önmagában is több egy teljes munkaidős állásnál, de amióta a kamatok az egekbe szöktek, az ingatlanpiac stagnál és a teljes építőipar leállt, a munkák nem jönnek be csak úgy maguktól. Néhány évvel ezelőtt egész más volt a helyzet. Az építőipar úgy hasított, mint még soha, mindenki lakást és építészt keresett, még a pandémia idején is. Andrea és a cégtársa, Maria kénytelenek voltak visszautasítani egy csomó felkérést, miközben azzal tréfálkoztak, hogy ez túl szép ahhoz, hogy igaz legyen. Aztán a feje tetejére állt a világ. Ráadásul Maria férje rájött, hogy beleunt a házasságba, de meg akarta kaparintani Maria céges részesedésének a felét, Andrea pedig óhatatlanul is belekeveredett a magánéleti konfliktusukba. Mariát annyira megviselte a hercehurca, hogy kénytelen volt betegszabadságra menni, így aztán minden munka, a legkisebbtől a legnagyobbig Andrea asztalán landolt. Aludnia kellene, nem tortát sütögetni. De ki más tudná megszervezni anya születésnapját? Ulrika és Rasmus biztos nem. Habár feltett szándéka, hogy ezen ne húzza fel magát. Ő az a fajta, aki mindig mindent megold – egyszerűen benne van a DNS-ében. A testvérei viszont inkább passzívak, és talán nem is mindig értékelik vagy veszik észre mindazt, amit tesz, de bosszankodás helyett inkább megpróbálja kihozni a legjobbat a helyzetből. Ő is megtehetné, hogy magasról tegyen az egészre, de nem, ezt nem akarja, mert a családi ünnepek igenis fontosak. Inkább megpróbál az újonnan elsajátított megnyugvási módszeréhez fordulni: elfogadni azt, amin nem tud változtatni, és változtatni azon, amin tud, tehát önmagán.

Azt is tudja, hogy amint nekikezd a munkának, amint összekeveri a tojásból, cukorból és burgonyalisztből álló pépet – mostanában gluténmentesen süt, ami csodát tett a fejfájásával és a gyomorproblémáival –, testében szétárad a nyugalom. „Jobb, mint a pszichiáter”, ahogy apa szokta mondani. Amikor arra gondol, hogy hányszor maradtak fenn kettesben késő éjszakáig, hogy valami finomat süssenek egy-egy különleges eseményre, elönti a nosztalgia. Az életet igenis élvezni kell, ez volt apa mottója, hiszen akár már holnap elgázolhat egy busz.

Andrea beteszi az utolsó marcipánpárnácskát Tessan hasa alá, és egy kis tortaragasztó segítségével ráerősíti a két alvó kutyát a zöld dombra. Hátralép, és megnézi a művét. Olyan, mintha a kutyák őriznék a dombot. A dombot, ami tele van vajkrémmel, marcipánnal – és apával.

2. FEJEZET

A család elektromos autója, a Volkswagen ID.4 kigördül a fakó rózsaszín mälarhöjdeni házból. A mintegy húsz kilométert Hässelbybe úgy fél óra lehet megtenni. A tengeren át gyorsabb az út. Apa néhányszor úgy látogatta meg őket, hogy a fjordlinggal, a saját motorcsónakjukkal átvágott az öblön, és a régi gőzhajó-állomáson kötött ki.

A szokásosnál is nagyobb a forgalom, Dan pedig túl sportosan vezet, időnként hirtelen lefékez, amit Andrea igyekszik kivédeni, hiszen ölében ott van a törékeny tortadoboz.

– Tudod, hogy…

– Tudom – válaszolja Dan kurtán, szinte ironikusan.

Andrea inkább nem felel. Most igazán nincs szükség egy veszekedésre. Amúgy is fáradt a kevés alvástól. Éjjel egy óra volt, mire ágyba került, az éjszaka folyamán többször is felkelt pisilni, és nehezen tudott visszaaludni. Egy idő után Dan megfogja a kezét, néma bocsánatkérésként a nyers hangnemért, ő pedig válaszul megszorítja. A csatározásaik gyakran ilyenek. Kimondatlan minikonfliktusok, amik gyorsan elülnek: a feszültség általában csak rövid ideig tart. Andrea néha úgy érzi, kisebbfajta csoda, hogy még mindig együtt vannak. A Liv születését megelőző kemény lombikbébi-próbálkozások és vetélések könnyen tönkretehették volna a kapcsolatukat, de valahogy mégis sikerült úgy átvészelniük, hogy jobban összekovácsolódtak, mint azelőtt. „Ha ezt túléljük, akkor bármit megoldunk” – mondogatták egymásnak a leginkább emberpróbáló helyzetekben. Talán ennek is szerepe volt abban, hogy ez a meglepően tartós vonzalom mind a súlyos kudarcok, mind a mindennapi civódások és nézeteltérések ellenére huszonhárom éve nem csillapodott közöttük. Andreát olykor még mindig meglepte, milyen erős ez a szikrázás.

A Hässelbybe vezető út átmegy a Tranebergsbro-hídon, majd el Abrahamsberg, Norra Ängby, Blackeberg és Vällingby mellett. A Drottningholmsvägennél kezdődik és a Lövstavägennél ér véget, de végtelennek tűnik. Bár Andrea ezen a környéken nőtt fel, és több ezer alkalommal megtette ezt az utat metróval, busszal és autóval, még mindig ugyanúgy meglepődik, hogy milyen hosszú.

1983-ban az Edman család a Melongatan utcai lakásból átköltözött a Röllekebackenen lévő mészhomoktégla-villába, mindössze néhány sarokkal odébb. Andrea akkoriban hároméves volt, Ullis pedig hét. Rasmus csak hat évvel később született meg, trióvá alakítva a testvérpárost. Andreának csak homályos emlékei vannak a melongatani lakásról és a korai évekről. Azt sem tudja, ezek a saját emlékei-e, vagy csak mások mesélték neki. Mint például azt, hogy egy alkalommal Ullis, amikor rá vigyázott, felvitte a kishúgát a tetőtéri teraszra, és amikor ez kiderült, apa szinte szívrohamot kapott. Vagy ott van az a történet, amikor Andrea későig fennmaradhatott, hogy a többiekkel együtt megnézze Carolát, amint a Främling című dalával fellép az Eurovízión Münchenben, az akkori Nyugat-Németországban. Andreának sikerült ébren maradnia egész este, de épp akkor dőlt ki, amikor a sztár színpadra lépett, és átaludta Carola történelmi győzelmét. A melongatani történetek régi fotók és mások visszaemlékezései által elevenedtek meg számára. Az első saját, igazán tiszta emléke azonban a baleset. Az, ami még mindig hatással van rá, pedig már nagyon régen volt.

A Hesselby-kastélynál lekanyarodnak, végighajtanak a Maltesholmsvägenen, majd begurulnak a villanegyedbe. Már jó ideje nem járt idehaza, és a látogatásai csak tovább ritkultak, amióta apa hét hónapja meghalt. Annyi nehéz ügy volt a temetéssel kapcsolatban, utána pedig egyszerűen csak tovább akart lépni. Az elektromos autó hangtalanul gördül végig a sűrűn beépített villanegyeden, majd fel a Röllekebackenen, ahol a szürke mészhomoktégla-ház megbújik a sárga őszi levelek között. A ház és a környék mindig is biztonságos hely volt, és egykoron a világot jelentette Andrea számára. Bár soha nem akarna visszaköltözni ide, mégis minden ízében idetartozik.

Hátrafordul a hátsó ülés felé, ahol Liv mintha elaludt volna.

– Drágám… megjöttünk…

Megérinti a tizenhat éves lánya térdét, gyengéden megsimogatja, de Liv nem reagál. Andrea és Dan gyors pillantást váltanak. Vajon a lányuk önmaga lesz még valaha? Még mindig tapogatózva keresik a megoldást. Mindenki, nem utolsósorban maga Liv: azt remélte, hogy a gimnázium újrakezdést jelent majd, hogy a hosszú nyári szünet után másképp érzi magát, de Liv továbbra sincs jól, és valami rémisztő fáradtsággal épp csak hogy vonszolja magát. Nem segített sem a gyerekpszichiátria, sem az orvosok és a különféle vizsgálatok – még azt sem tudták megállapítani, pontosan mi is a probléma. Hogy egyáltalán orvosi vagy pszichológiai jellegű-e, vagy a különféle tényezők kombinációja. Azokon a napokon, amikor Liv képtelen iskolába menni, Dan szabadságot vesz ki, hogy segítsen neki a tanulásban, hogy ne maradjon le.

Andrea gyengéden megrázza, és Liv álmosan felnéz.

– Megjöttünk, itt vagyunk a nagypapánál és a… úgy értem, itt vagyunk a nagyinál.