Almási Kitti

Elárult bizalom

Töréspontok a párkapcsolatban

Elárult bizalom

Copyright © Almási Kitti

Szerkesztette: Gutman Bea

Borítóterv: Kovács Tamás

© Kulcslyuk Kiadó 2026

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-114-004-8

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

www.kulcslyukkiado.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

Ajánlom mindazoknak,

akik valamilyen szempontból megélték

a párkapcsolatukban a bizalmi törések fájdalmát,

és vágynak arra, hogy jobban megértsék a bennük

és másokban zajló folyamatokat.

Külön hálával a klienseimnek, akik ôszinteségükkel,

nyitottságukkal és bizalmukkal hosszú évek óta

megtisztelnek, valamint a szeretteimnek,

barátaimnak, akikkel együtt lehettem

a legnehezebb pillanataikban.

Mi az, hogy hűtlenség?

Ez a könyv a bizalom megtöréséről, azon belül leginkább a hűtlenségről szól, hát nem árt tisztázni, egyáltalán miről is beszélünk. Ha nem valami száraz, szakkönyvi vagy éppen moralizáló megközelítést szeretnék adni, hanem olyat, amely valamelyest is tükrözi a való élet sokszínűségét és összetettségét, akkor nincs könnyű dolgom, mert ezzel kapcsolatban szélsőségesen eltérő álláspontokkal találkozhatunk.

Egy pszichológiai témájú internetes oldalon egyszer feltettük a kérdést, hogy az olvasók mit tekintenek megcsalásnak, mit jelent számukra az a szó, hogy hűtlenség. A kommentelők között pillanatok alatt indulatos, egyre inkább eldurvuló vita bontakozott ki, amely egyrészt azt mutatta, hogy a kérdés sokak lelkében egy nagyon érzékeny, sebzett területet piszkál meg, másrészt azt, hogy ma nincs erről egyezményes elképzelésünk, az értelmezések rendkívül széles skálán mozognak. Volt, aki azt sem érezte megcsalásnak, ha a partnerén kívül szexuális kapcsolatot létesít másokkal is, hiszen – magyarázta – szabad lényeknek születtünk, nem lehetünk egymás tulajdonai és birtoklói. Más már annak a gondolatát sem bírja elviselni, hogy a társa rajta kívül mással is szívesen tölt időt – számára ez is árulás. Az értelmezés bizonytalanságának és rendkívül tág kereteinek kultúrtörténetünk alakulásából és napjaink általános értékválságából levezethető okai is vannak, de erre majd a következő fejezetek során térek ki részletesebben.

A szakemberek nézőpontjából nem megkérdőjelezhető, hogy hűtlenség, megcsalás az, amit a kliens annak érez, amitől szenved, ami által árulónak vagy megalázottnak éli meg magát, ami problémaként, válságként jelentkezik a párkapcsolatában. A terápiás helyzet szubjektív valóságában a kliens határozza meg, hogy mi számára a megcsalás, és az ő értelmezéséből, megéléséből kell kiindulni, ha segíteni szeretnénk neki. Hiába van valamiről magánemberként esetleg más elképzelésünk, a terápiás folyamatban előítéletek nélkül, elfogadó módon kell viszonyulni az ő eltérő látásmódjához, ami persze az önismereti munkája során sokat változhat, akár gyökeresen át is alakulhat. Ami egy szakember privát nézőpontja, az arról szól csak, hogy ő saját magát milyen helyzetben tudná, illetve nem tudná elképzelni. A kliensek irányában tanúsított maximálisan nyitott attitűd természetesen nem azt jelenti, hogy annak hatására aztán saját magunkkal kapcsolatban is másként gondolkozunk, hiszen a lehetőségekhez mérten ismerjük a határainkat, hozott értékeinket és sérüléseinket, no meg azt is, hogy nagyjából mennyit bírunk. A pszichológusi hivatásban – többek között – az a csodálatos, hogy minél több emberrel találkozunk ebben az ítélkezésmentes, nem a saját értékrendünkbe zárkózó szituációban, annál jobban rácsodálkozhatunk, hogy hányféle valóság létezik. Ezt az előítélet nélküli, nyitott hozzáállást legalább alkalomszerű kipróbálásra nagyon ajánlom mindenkinek, mert segít abban, hogy új szempontok mentén vizsgáljuk meg magunkat és a kapcsolatainkat, ugyanis rengeteget tanulhatunk egymástól – azoktól is, akiket a mindennapok rutinja során sajnos sokan néhány fölényes mondattal elutasítanak.

A terápiás folyamat keretében tehát a kliens világában, értékrendszerében mozgunk, és ő határozza meg, hogy ebben a belső univerzumban mi minősül problémának. Ha ő úgy érzi, hogy képes nyitott házasságban élni, és nem zavarja, ha mindketten másokkal is szexuális kapcsolatba kerülnek, de az érzelmi problémák megbeszélését már megcsalásnak tartja, akkor ebből kell kiindulni, ez az alaphelyzet. Másvalaki szinte beleőrül abba a gondolatba, hogy a párja önkielégítés közben esetleg másról fantáziál. Ha ő így érzi, akkor ezt kell kiindulási problémaként kezelni, minden minősítés és bagatellizálás nélkül. Bár ez egyértelmű is lehetne, tapasztalatból tudom, hogy utóbbiról néhány embernek eszébe juthat: szeretném, ha nekem is csak ilyen horderejű gondjaim lennének! Ezek azok az élethelyzetek, amikor kívülről nézve úgy tűnhet, hogy könnyebb vagy akár kipárnázott helyzetben van valaki, mégis látszólag mondvacsinált gondok miatt zokog és szenved. Ilyenkor szokott elhangozni az önismereti csoportok egyes résztvevőitől, hogy irigylem a problémáidat! Kezdő klinikai pszichológusként néha magam is azt hittem, hogy segítek, ha a sok szempontból jó helyzetben lévő, mégis reménytelenül kétségbeesett klienseimet emlékeztetem arra, milyen sok jó dolog veszi körbe őket, miközben másoknak még ezek sincsenek ott kapaszkodóul, miközben súlyos problémáktól szenvednek. Ez természetesen zsákutca volt. Ha bármiféle fejlődést szeretnénk elérni, akkor először is azt kell megértenünk és elfogadnunk, hogy mindenkinek a saját terhe nehéz. Bár az eszével szinte mindenki belátja, hogy másnak lehet ennél rosszabb, érzelmileg a magáétól szenved.

Lépten-nyomon azt tapasztalom, mennyire jellemző, hogy másokat számukra érzelmileg fontos kérdésekben a magunk igazáról akarunk meggyőzni (néha döbbenetesen erőszakosan), és megsértődünk, ha ez nem sikerül. Önismereti csoportokban lehet néha látni az empátia teljes hiányát, amikor valaki megmondja a másiknak, mit kellene tennie, vagy csak annyit vet oda: most mit görcsölsz ezen, az élet ilyen, fogadd el! Vajon a másik majd egy pillanat alatt átírja az érzelmi reakcióit, csak azért, mert intellektuális szinten hallott egy ellenérvet (már ha az előbbit annak tekintjük)? Ha ez így lenne, akkor tényleg működne az, amit a „gyakorlati tippek” alapján várnak néha az emberek, hogy pszichológusként leülünk valakivel, húsz percben összefoglaljuk, mit gondoljon vagy tegyen másképpen, és attól majd jobb lesz az élete. Ez esetben valószínűleg nem terápiákban gondolkodnánk, hanem húszperces ügyfélfogadásokban, Magyarországot pedig pillanatok alatt helyrerántaná néhány száz szakember, és mindenki fantasztikus életet élne. Sajnos ez messze nem ilyen egyszerű. Nem győzöm hangsúlyozni, hogy az értelmezéseknek, a megélt érzelmeknek, nehéz élményeknek nagyon hosszú a feldolgozási idejük, ha egyáltalán sikerül valóban szembenézni velük. Éppen ezért a munkám arra tanít engem – aki egyébként természetemnél fogva türelmetlen ember vagyok –, hogy teljesen természetes, ha valakinek két év kell annak a belátásához vagy működtetéséhez, ami a másik ember számára magától értetődő. Mint ahogy arra is, hogy lesz olyan probléma, amelyet minden erőfeszítésünk ellenére sem tudunk sem megoldani, sem meghaladni.

Ha például valakinek az volt a célja, hogy együtt maradjon a párjával, de a terápiás munka ellenére sem tud megbékélni azzal, hogy a másik egyszer részegen lefeküdt valakivel, ha ezt egész életében sérelemként éli meg, és minden alkalommal, amikor a partnerére néz, fájdalmat és megalázottságot érez, akkor azt is el kell elfogadni, hogy úgy dönt, jobb elengedniük egymást – hiába gondolnánk egyébként, hogy teljesen összeillő pár lehetnének, mert a legtöbb kérdésben harmóniában vannak egymással. Hogyan is késztethetnénk bárkit arra, hogy egy fájdalommal teli szituációban éljen? Ilyen esetekben sokkal fontosabbnak érzem, hogy valakit megértsünk és elfogadjunk, segítsük a választott útján, mint hogy mindenáron meggyőzzük őt valamiről, amit kívülről igaznak tartunk, ő azonban sehogy sem tudja átélni.

Bár a hétköznapi életben aligha várható el, hogy valaki minden pillanatban teljesen elfogadó szemlélettel éljen, az olvasótól most mégis azt kérem, hogy próbáljon meg ezzel a nyitott, toleráns látásmóddal közelíteni a témához, még akkor is, ha időnként nagy kísértést érez arra, hogy mások érzéseit, élethelyzeteit, döntéseit azonnal minősítse és elítélje magában. Tudom, az utóbbi – mint általánosan bejáratott működésmódunk – sokkal kényelmesebb, és ideiglenesen javíthatja az önértékelésünket is, de nem segíti a megértést, és nem fogunk általa előrébb jutni.

Úgy tapasztalom, hogy amikor valaki nem enged a vágyainak, noha néha szívesen félrelépne, vagy nagyon vonzódik valakihez a párján kívül, sokszor azzal vezeti le a frusztrációját, a feszültségét, hogy hevesen támadja azokat, akik ezt megteszik. Ennek az egyik lehetséges célja, hogy saját magának is bebizonyítsa, mennyivel jobb és tisztább ő, mint a másik ember, s ebből az összehasonlításból tartást nyerjen. Ez is önmagunk megerősítésének egy módja, azonban sokkal mélyebb és tudatosabb folyamat, ha végül beismerjük magunknak a saját vágyainkat és esendőségünket, és tudatosan küzdünk azért, hogy ennek ellenére az értékrendünk szerint tudjunk élni. Minél komplexebben látjuk ebből a szempontból saját magunkat, annál nagyobb megértéssel tudunk önmagunk és mások felé is fordulni.

Ennek felismerésében sokat segített nekem egy pár, akik azért fordultak hozzám, mert a férj kínosan féltékeny volt a feleségre, pontosabban azzal gyanúsította őt, hogy a szomszédjukkal félrelép. Az asszony nem is értette, honnan vette ezt a férje, aki arra hivatkozott csak, hogy a felesége „sokat mosolyog a másik férfira” és „sokat kedveskedik vele”. Szegény nő már alig mert kilépni a kapun, nehogy véletlenül összefusson a szomszéddal. A házasságuk már majdnem ráment erre a vádaskodásra, amikor belevágtunk a közös munkába. Kiderült, hogy a férjet mindig is dühítette, hogy a párjának már volt előtte szexuális partnere, neki pedig nem, idővel pedig őt is megcsapta annak a vágya, hogy kipróbálja, milyen lehet a szex mással. Mivel ezt a vágyát nem tudta magában elfogadni, inkább kivetítette a feleségére, aki értetlenül állt a gyanúsítgatás előtt. A feszültség akkor kezdett oldódni, amikor az indulatokat lecsitítva megpróbáltuk megérteni és elfogadni a másik aggodalmát vagy szenvedésének okát.

Gyakran nemcsak a hűtlenkedőt ítélik el kívülről sommásan, de a partnerét is, ha a megcsalást eltűri vagy megbocsátja. Ilyenkor hangzanak el ezek a jellegzetes mondatok: „Akivel ezt meg lehet tenni, az meg is érdemi!”, „Az én torkomon ugyan ezt nem lehetne lenyomni!”, „Soha nem maradnék benne egy ilyen megalázó helyzetben.” Egyrészt azonban nem kérhetjük számon a másik ember határait, toleranciáját, másrészt az esetek jelentős részében fogalmunk sincs arról, hogy egy alapvetően megváltozott érzelmi szituációban hogyan viselkednénk. Ebből adódik, hogy például krízishelyzetekben nagyon meg tudjuk lepni magunkat – ugye, ismerősek azok a hihetetlen történetek, ahol emberfeletti erőt, bátorságot, kitartást mutattak olyan emberek, akik a gyermekükért, társukért vagy más szeretteikért küzdöttek? De azt a példát is említhetném, hogy az anyagi javakért folytatott erőfeszítéseink során sokszor eszünkbe jut, hogy képtelenek lennénk elviselni a nincstelenséget. Amikor nekem volt részem egy egzisztenciálisan nehezített időszakban, igazságtalanságnak éreztem, ma azonban már hálás vagyok a sorsnak, hogy ez megadatott számomra, mert megtapasztalhattam az addig ismeretlen határaimat. Korábban azt hittem, ebbe belehalnék, de nyilván, mint sokan mások, túléltem, és fel tudtam állni a padlóról, miközben a személyiségem feltehetően erősebbé és gazdagabbá vált. A rettegett, kilátástalannak tartott helyzetek mélyén sokszor kincseket érő rejtett tartalékok lapulnak, de ezt nehéz megérteni, ameddig át nem élte az ember. Addig közhely, banalitás, attól kezdve életünk egyik legalapvetőbb, legmeghatározóbb tapasztalata.

„Számomra ez nem tolerálható, velem ezt nem lehetne megtenni, én ezt nem tűrném el!” – mondjuk indulatosan vagy fölényesen, de nem tudhatjuk, valóban így van-e. A határaink változnak az adott élethelyzetünktől és érzelmi állapotunktól, a személyiségfejlődési folyamatunk aktuális fázisától és a konkrét életkrízistől függően. Egy kétségbeesett, felfokozott emocionális állapotban, érzelmi vagy anyagi kiszolgáltatottságban egészen más döntéseket hozunk, mint amikor higgadtan és tárgyilagosan vagyunk képesek gondolkodni. Megint más lehet a reakciónk, ha mélyen szeretjük a társunkat, éppen ezért arra törekszünk, hogy megértsük, átérezzük azt az érzelmi folyamatot, amelynek következményeképp félrelépett, és mivel vele szeretnénk maradni, a moralizálás helyett arra koncentrálunk, hogy milyen közös munkát végezhetnénk el ennek érdekében. A téma tehát annyira összetett, hogy minden általánosító és ítélkező mondattal távolabb kerülünk egy adott eset reális és árnyalt értelmezésétől.

Ha tudomásunkra jut, hogy a párunk megcsalt minket, első pillanatban értelemszerűen az automatikus reakcióink kerülnek előtérbe. Hogy ilyenkor miként reagálunk, azt számos tényező együttesen határozza meg. Szerepet játszik benne többek között a temperamentumunk és a szocializációnk, hogy a felmenőink számára mit jelentett a hűtlenség, milyen élményeik voltak ezzel kapcsolatban, és ezáltal milyen ösztönös reakciókat és üzeneteket hagyományoztak ránk eszközként; kötődési stílusunk; a szüleinkhez fűződő kapcsolatunk; saját korábbi ez irányú tapasztalataink, azok a hitbéli vagy kulturális értékek, amelyek iránt elköteleződtünk, és persze az aktuális körülmények is. Éppen ezért nehéz előre megjósolni, hogy párunk esetleges hűtlenségére hogyan fogunk reagálni. Egészen másként – nem intenzívebben vagy enyhébben, hanem más értelmezési keretben – érezhet valaki, amikor egy laza kapcsolatban megcsalják, mint egy újdonsült kismama, ha épp a szülése után derül fény partnere hűtlenségére. Másképp egy gyermekvállalás előtti időszakban lévő partner, mint egy több közös gyereket együtt nevelő házastárs, másképp egy dolgozó ember, mint egy főállású szülő. Gyakran hangzik el terápián a kliensek szájából: „Soha nem gondoltam volna, hogy ilyesmit képes vagyok eltűrni, mintha nem is önmagam lennék!” Ilyenkor arra gondolok: lehet, hogy az illető éppen most került közelebb önmagához, és jött rá arra, hogy egészen másutt húzódnak a határai, mint hitte volna. Ha valaki ilyenkor tűr és vár, az nem csak gyávaságból vagy megalkuvásból fakadhat, ahogy sokan hiszik. Amikor mérlegre kerül a csalódottságom, a megbántottságom és a társam iránti szeretetem, akkor kiderülhet, hogy sokkal többet jelent számomra ez a kapcsolat, annyira, hogy még egy félrelépés miatt sem tudom eldobni, hiába gondoltam korábban, hogy ilyen helyzetben azonnal ajtót mutatnék a másiknak. Lehet, hogy hosszú távon nem ez lesz a helyzet, de itt és most igen. Talán sokak számára komikusnak hat, de azt láttam, hogy még a menstruációs ciklustól is függ néha, hogy aktuálisan mit tart az ember tolerálhatónak és mit nem. A hónap higgadtabb periódusában könnyedebb, lazább a hozzáállása valakinek, erősnek érzi magát, míg a ciklus vége felé esetleg már attól teljesen padlóra kerül, ha megtudja, hogy a párja néha másra is gondol.

Járt hozzám egyszer egy pár, amelynek férfi tagja félrelépett, s ez kiderült. Felesége hozzáállása abszolút hullámzónak mutatkozott: amikor már épp kezdtek volna túllenni a krízisen, mindig egy visszaesés következett, és a feleség úgy érkezett, hogy „ez mind szép és jó, de én nem tudom magam túltenni azon, hogy megcsalt engem”. Néha jól volt – saját megfogalmazása szerint – nagyvonalúnak érezte magát, máskor egy apróságtól (például a férje kapott egy SMS-t hétvégén) teljesen kiborult. Igazi se veled, se nélküled állapot alakult ki, mert elveszíteni sem szerette volna a társát, de megbocsátani se tudott neki. Amikor elkezdtünk beszélni erről a dinamikáról, arra jutott, hogy mindkét állapotnak van nyeresége. Az egyikben vigasztalást és toleranciát kap, a másikban hálát, amiért sérelme ellenére kedves. Azt éreztem, ha a sérelmet elengedné, akkor kénytelen lenne lemondani ezekről a nyereségekről. Akkor ezek nélkül kellene szeretnie a másikat, ám ezzel problémái vannak. Izgalmas felismerés volt mindkettejük számára, amikor a nő kimondta, hogy talán már a megcsalás előtt is nehezen tudott kapcsolódni párjához a családjából hozott negatív minták miatt, és az aktuális konfliktus fenntartásával ezt a „hiányosságát” próbálta leplezni, áttolva férjére a felelősséget. Ez a történet szépen alakult végül, hosszan tartó közös erőfeszítéseik eredményeképpen sikerült megtartani és új alapokra helyezni a párkapcsolatukat.

Természetesen minden nyitottság és tolerancia mellett is van – és jó, ha van – egy alapvető elképzelésünk arról, hogy a hűség számunkra mit jelent, mit gondolunk magunkról ezen a téren, és mit szeretnénk megkapni a társunktól. Életünk során sokszor megcsúszhatunk, elbotolhatunk, de tudnunk kell, hogy egyáltalán mi felé igyekszünk, és melyek azok az alapértékek, amelyeket fontosnak tartunk. Ezt érdemes a partnerünkkel is idejében tisztázni, mert ha e tekintetben nagyon távol vagyunk egymástól, akkor jó eséllyel mély sebeket fogunk ejteni és szenvedni: az egyik a maga szűkebb határaival szinte börtönbe zárhatja a másikat, míg a másik a tágabban értelmezett határokkal szorongást és szenvedést okozhat a párjának. Nem valószínű, hogy képesek vagyunk egy életen keresztül saját meggyőződésünk és igényeink ellenében élni, ha mégis megpróbáljuk, azért esetleg súlyos árat kell fizetnünk. Ha a saját határainkhoz képest másfajta normákat vállalunk fel, akár a másik szigorúbb elveihez alkalmazkodva, akár tőlünk idegen lazaságot kényszerítve magunkra, akkor a hiteles érzelmeinket el kell fojtanunk, a belülről fakadó igényeinket el kell nyomnunk magunkban. Fájdalmaink, indulataink, vágyaink elfojtásával, elhazudásával azonban romboló folyamatokat indíthatunk el a lelkünkben és testünkben egyaránt. Éppen ezért úgy vélem, vállalhatatlan minden olyan élethelyzet, amely az adott ember számára krónikusan elviselhetetlen érzelmi állapotot okoz, és a határai megsértése miatt megakadályozza, hogy méltónak érezze magát egy adott kapcsolatban.

Ezt az ember maga érzi, a partnere hiába is próbálja meggyőzni vagy bagatellizálni a helyzetet például azzal a jellegzetes mondattal, hogy „lelkileg nem, csak testileg csaltalak meg téged, nem jelentett számomra semmit”. Az egyik férfi kliensem így fogalmazott: „Egy prostituált, egy masszázsszalon vagy egy csaj, akit felszedek egy éjszakára, és nincsenek köztünk érzelmek, az én felfogásom szerint önkielégítésnek számít, ezért bűntudat sem kapcsolódik hozzá.” Ez az a kijelentés, amitől a partnere haja égnek szokott állni. Ilyenkor ugyanis valaki önkényesen fölállít egy szabályt, amely szerint csak testileg megcsalni a másikat megengedhető a párkapcsolatban. Ezzel az a probléma, hogy az elképzelés nem közös megegyezés eredményeként született, és a félrelépő szándéka az vele, hogy felmentést adjon saját maga számára, és enyhítse tettének következményeit. Ha nem kapcsol hozzá bűntudatot, rossz érzéseket, az arról is árulkodik, hogy nem hat rá az, hogy párját viszont megbántja vele. Ha valaki empatikus a társával, akkor nem hagyhatja hidegen az a tény, hogy a másik fájdalmat él meg az ő döntései, cselekedetei nyomán. Ez a probléma tehát messzire vezethet, sok súlyos kérdést vethet fel.

Teljesen más a helyzet, ha ezt a pár mindkét tagja el tudja fogadni, és közösen úgy döntenek, hogy ilyen értelemben nyitott a kapcsolatuk. Hozzáteszem: bár sok esetben működhet ez, a rendelőben nagyon kevés olyan párt láttam, akinél a nyitott házasság hosszú távon jól funkcionált – ez persze abból is fakad, hogy azok a párok keresnek fel szakembert, akiknél gond jelentkezik. Ők ezt hullámzóan élték meg. Néha ugyanis közelebb érezzük magunkhoz a másikat, néha távolabb, néha jobban kapaszkodunk belé, néha kevésbé. Amikor erősebbnek, feltöltöttebbnek érezzük magunkat, azt gondoljuk, sokat vagyunk képesek jó szívvel elviselni. De aztán jönnek a hullámvölgyek, amikor meggyengülünk, a hangulatunk átmenetileg romlik, esetleg valami más területen megélt kudarc miatt válunk sérülékenyebbé, és akkor hirtelen úgy érezzük, sokkal kisebb a tűrőképességünk. Ha a felvértezett időszakunkban fölvállalunk egy ilyenfajta nyitottságot, a védtelen periódusban mély sebeket szerezhetünk. Ezért megfontolandó, hogy egy adott ember számára hosszú távon is jól működik-e a nyitott kapcsolat, és bármilyen haladó módon is gondolkodjanak egymás szabadságáról, érdemes megfontolni, hogy készen állnak-e erre.

A családterapeuta, Candyce Russel szerint a megcsalásra három érzelmi lépcsőben reagálunk. Az első szakaszban szélsőségesen hullámzó érzelmi állapotok jellemzőek, amelyekben a harag és az önvád éppúgy megjelenik, mint az elutasítás és az elfogadás. Ezt követően a második szakasz egyfajta türelmi idő, kisebb érzelmi túlfűtöttséggel, melyben a megcsalt fél próbálja megérteni, mi történt, akár a viszony részleteit firtatja. Testileg és érzelmileg is eltávolodik a párjától, de másoktól segítséget, támogatást kér. Végül a befejező, harmadik szakaszban a bizalom építése a legfőbb feladat, amennyiben a pár tagjai úgy döntenek, hogy együtt szeretnének maradni továbbra is. Ekkor elengedhetetlen, hogy a megcsalt fél érezze, hogy a párja felé köteleződik el, mert csakis ez adhat alapot ahhoz, hogy a megbocsátás, elengedés folyamata elindulhasson.

Hűtlenségjárvány?

A magánrendelésemen az egyik leggyakrabban visszatérő téma a hűtlenség – tulajdonképpen alig akad olyan páciensem, akinél ez a probléma a szűkebb környezetében valamilyen formában ne merülne fel. Mivel régebben – évtizedekkel, évszázadokkal ezelőtt – sokkal kevésbé beszélhettek az emberek nyíltan erről a témáról és nem is egyszerű megbízható adatokat gyűjteni, nem tudhatjuk pontosan, hogy össztársadalmi szinten mennyivel vált gyakoribbá – vagy egyáltalán gyakoribbá vált-e – ez a jelenség. Annyi azonban bizonyos, hogy napjainkban számos esetben irreálisan rövid idő alatt lejátszódik az érzelmi és szexuális kiábrándulás a pár tagjai között.

Sok férfi és – bár némelyeknek meglepő lehet – egyre több női kliensem is elárulja, hogy egy-egy kapcsolatban már néhány hónap után, de legkésőbb egy éven belül eljut addig, hogy időnként kerüli a szexet a partnerével, és valaki másról fantáziál. Gyakran ekkor már érzelmileg is kezd kifulladni, kiürülni a kapcsolat, amit általában azzal a szóval szoktak kifejezni, hogy „ellaposodott”. A párok egy része ma nagyon gyorsan ráun egymásra, bár ez is idézőjelesen értendő, hiszen hogyan lehetne ráunni valakire, akit gyakorlatilag még nem is ismerünk? Egy ember éppen akkor kezd érdekessé válni, amikor a felszíni rétegeken átjutva megnézhetjük, mi rejtőzik a mélyben, és ehhez bizony idő kell. Jó néhány hónap, sőt akár több év szükséges ahhoz, hogy két ember között kialakuljon az igazi, mély bizalom, és merjük előtte feltárni a lelkünknek azokat a rétegeit, a személyiségünknek azokat az oldalait, amelyeket másnak nem mutatunk meg.

Rövid idő alatt ráunni a másikra tehát számomra annyit jelent, hogy nem is várom meg, amíg az illető megmutatja lényének rejtett vonásait, hanem megállok a felszíni rétegeknél, és ez alapján hozok döntést róla, a kapcsolatunkról. Aki ilyenkor lecseréli a partnerét, feltehetően csupán behív egy újabb személyt ugyanahhoz a játszmához, majd őt is „megunva” megy tovább a következőhöz és a következőhöz, egyre több hasonló sebet ejtve önmagán és másokon. Ilyenkor a legtöbben azt mondják, hogy egyszerűen nem találták még meg az igazit, ám a dolog nem ilyen egyszerű, és valójában legtöbbször nem is erről szól. Ha valaki mindig továbbáll, mielőtt egy kapcsolat elmélyülhetne, akkor nemcsak a másikat, de önmagát sem ismerheti meg igazi mélységében, hiszen bizonyos jellemzőink csak adott helyzetekben tárulnak fel. És éppen ebben rejlik a jelenség egyik lehetséges magyarázata is: talán épp azért menekülünk el, hogy egyes vonásainkkal, hiányosságainkkal, számunkra félelmet keltő vagy ellenszenvesnek tűnő tulajdonságainkkal ne kelljen szembesülnünk, hogy fel ne fedezzünk valami olyat, ami teljesen ellentmond az önmagunkról kialakított képnek. Ezt pedig például úgy kerülhetjük el, hogy mindig újabb és újabb embereknek mutatjuk meg legvonzóbb, felszíni rétegeinket, és az ő ámuló szemeik tükrében magunkra csodálkozva megnyugodhatunk, hogy velünk minden rendben van – ha valakivel nincs rendben valami, akkor a partner lehet inkább, aki nem illik hozzánk.

Az új partnerek kezdetben jellemzően csak az általunk megmutatni szándékozott, vonzóbb, felszíni tulajdonságainkat látják belőlünk, árnyékos oldalainkat kevésbé, míg egy dimenziókkal, mélységekkel bíró kapcsolatban már árnyaltabbak a visszajelzések, és sokkal több mindentől függenek. Éppen ezért nagyon félrevezető az első néhány hét-hónap élményeit összevetni az évek óta fennálló párkapcsolatban tapasztalt örömökkel és bánatokkal.

Egyszer egy kliensem teljes boldogságban élt egy férfival hónapok óta, amikor egy váratlan közlekedési konfliktushelyzetbe keveredtek. A férfiból valami olyan elemi erővel tört elő az agresszió, hogy nemcsak a másik autós, de a nő is rettegni kezdett tőle, úgy érezte, hogy azt az embert, akit épp lát, ő nem ismeri. Ezért is hasznos minimum egy évig együtt élni, mielőtt komoly döntést hozunk a jövőnkről. Ennyi idő alatt – ha szerencsénk van – megfelelő számú különböző helyzetben megtapasztalhatjuk a párunkat ahhoz, hogy már sejthessük, kivel állunk szemben.

Teljesen természetes, hogy sok év alatt összegződnek a pozitív és negatív tapasztalatok, és ezek átlaga már valószínűleg nem éri el egy szerelem első benyomásainak szenzációszerű mérlegét. (Noha annál sokkal megalapozottabb és mélyebb.) Éppen ezért, amikor valaki egy kapcsolat első heteiben-hónapjaiban azt állítja, hogy bezzeg az új partnere mennyivel jobb, mint a régi, azt szoktam gondolni, hogy majd akkor reális megtenni ezt az összehasonlítást, ha ugyanolyan hosszú időt töltött az új társával, mint az előzővel.

Úgy sejtem, hogy az internet, a különböző közösségi és társkereső oldalak elterjedése nagymértékben rontotta a hűtlenségi mutatókat. Egyrészt ugrásszerűen kibővült a lehetséges ismerősök köre, nagyon könnyű szert tenni egy új partnerre vagy szeretőre. Másrészt a sokszor akár ártatlan ismeretségek, chatek, kommentek is rengeteget ártanak a párkapcsolatoknak azáltal, hogy a gyanakvó partner folyamatosan monitorozza a sokszor nyíltan zajló párbeszédeket, az egymásra adott reakciók mennyiségét, és ez további bizalmatlansághoz, veszekedésekhez vezethet. A Facebookkal annyira átláthatóvá vált az emberek magánélete, hogy a féltékeny személy akár már akkor elkezd aggódni, amikor párja veszélyes expartnere újra egyedülállóként tünteti fel magát a közösségi oldalon, hiszen ez számára esetleg egyjelentésű azzal, hogy az illető újra próbálkozni fog. A sok adat és fotó olyan mennyiségű információval áraszt el bennünket, ami néha szorongást ébreszt még a viszonylag stabilabb önértékelésű emberekben is. Jellemző példa, amikor a partner lájkol egy olyan fotót, amelyen egy szerintünk neki tetsző, potenciális vetélytársunk látható. Noha teljesen természetes, hogy más is tetszhet neki, és ebből önmagában nem következik semmi, mégis fájdalmassá válhat ennek megtapasztalása, ha ilyen nyíltan és mások számára is látható módon zajlik. Főleg, ha ahelyett lájkolgat este másokat, hogy velünk töltené az időt.

A hűtlenség tehát többek között azért vált mára egyfajta járvánnyá (ha nem is a mennyisége, de a láthatósága szintjén), mert nagyon könnyen elérhetők az alternatívák. Az ilyesfajta ingeráradat hatására sok ember ismételten elgondolkodik azon, hogy vajon elég jó-e számára a fennálló kapcsolata. Hiába él valaki tartós viszonyban valakivel, hiába éltek meg közösen hullámhegyeket és -völgyeket, ha egy-egy nehéz időszakban túl sok egyéb, jobbnak tűnő lehetőség kínálkozik. Ilyenkor, főként egy belefáradt emberben óhatatlanul felmerül a kérdés: miért próbáljon meg szenvedések árán úrrá lenni a nehézségeken ahelyett, hogy választana valaki mást, akivel látszólag ezerszer könnyebb lenne az élet? Gyakran hallom, hogy az emberekben ellenérzést kelt, amikor arról beszélnek a szakemberek, hogy a kapcsolatért DOLGOZNI kell. Ez így nehézkesnek, problémásnak tűnik számukra, szemben a flörtök könnyedségével. De ha belegondolunk, hogy azok a dolgok, amelyekért nagyon meg kellett küzdenünk, mennyivel értékesebbek számunkra, mennyivel nagyobb a súlyuk az életünkben, és magunkat is mennyivel jobban tudjuk becsülni ezekért, akkor a kérdés más megvilágításba kerül.

Klienseimtől is tudom, hogy ma már a nők egy része gyorsabban áll kötélnek, sőt, gyakran ők maguk kezdeményezik – akár rámenősen – a kapcsolatot. Az önismereti csoportokban időnként szoktunk ismerkedéses játékokat játszani, és ezek során rendre az derül ki, hogy a férfiak szinte kezdik elfelejteni, hogyan kell udvarolni, mert állításuk szerint erre egyszerűen nincsenek rászorulva. A nők olyan készségesen nyitnak feléjük, hogy gyakorlatilag semmiféle klasszikus udvarlási formát nem kell betartaniuk a legtöbb esetben.

Az egyik férfi kliensem azt mesélte, hogy ha elmegy szórakozni, és megtetszik neki egy nő, akkor egyetlen gesztust szokott tenni: odaküldet neki a pincérrel egy italt. Mint kifejezte, bizonyos értelemben örömteli számára, bizonyos értelemben azonban szomorú, hogy az előző két hétben három alkalommal küldött italt valakinek, és mindháromszor egy-egy telefonszámot kapott vissza. Ha pedig valami ennyire egyszerűen megy, akkor kevés olyan ember van, aki az ölébe hulló lehetőséget nem használja ki. Az azonban már más kérdés, hogy tartós kapcsolatban gondolkodva ilyen könnyen elérhető partnereket választanának-e.

Lehet fanyalogni, ítélkezni, szidni az értékvesztett modern társadalmat, ám pillanatnyilag akkor is ebben élünk, hát jobb mindezzel számot vetni. Jobb és érdemesebb még akkor is, ha úgy gondoljuk: mi kivételek vagyunk. A rendelésemen ugyanis nem kevés olyan pár jelenik meg a megcsalás témájával, akikre a barátaik és ismerőseik úgy tekintettek, hogy övék a tökéletes kapcsolat, mi több, egy ideig ők is ezt hitték magukról. Ha valaki úgy gondolja, nagyon felette áll mindannak, amitől az emberek többsége szenved, és ezért megvetéssel tekint rájuk, akkor nem elképzelhetetlen, hogy saját nehézségeinek elfedése áll a háttérben. Minél „tökéletesebbnek” tűnik egy pár, minél inkább elhatárolódnak a természetes kapcsolati krízisektől, annál inkább gyanakodhatunk, hogy valamit a szőnyeg alá söpörnek. Ahogyan nincs tökéletes anya, csak elég jó anya, ugyanúgy nem tökéletes párkapcsolatot érdemes keresni, hanem elég jót. Ez sokkal hitelesebb és életszerűbb a tökéletesnél, amely általában a mélyben eredő (és a jövőben egyszer majd gejzírként feltörő) problémákat igyekszik elrejteni.

Egy kis statisztika

Sokszor felmerül a kérdés, hogy mennyire gyakori jelenség a hűtlenség. Erre nagyon nehéz válaszolni, több okból is. Tudományos szempontból (mivel a téma leginkább önbevallásos alapon kutatható) azt kell mérlegelni, ki kinek és hogyan teszi föl ezt a kérdést, válaszolnak-e rá egyáltalán, és ha igen, akkor kik – az szelektív-e, és mennyire hitelesek a válaszok. Kínos témák kapcsán ugyanis a kutatók rendszeresen azt tapasztalják, hogy nem őszinték a válaszadók. A félrelépésre vonatkozóan számos olyan vizsgálatot találunk, amelyek azt mutatják, hogy a kérdőíveken bevallott esetek százaléka messze alulmúlja azt az arányt, ahányan később – például válások során – felfedik a hűtlenségüket. Ha a házasságtörő bűntudatot érez, vagy az énképébe nem tudja beilleszteni azt a tényt, hogy megcsalta a párját, akkor ezt nem fogja szívesen bevallani egy vizsgálat során. A pszichoterápiás folyamat kezdetén is előfordul – pedig ebben a helyzetben jellemzőbb az őszinteség –, hogy a kliens nem szeretne rossz színben feltűnni a terapeuta előtt, és ez egy idegen vizsgálatvezető vagy kérdésfeltevő esetében sokszorosan igaz lehet. Ezt a témát tehát inkább anonim módon lehet vizsgálni, akkor viszont az a kérdés: a megkérdezettnek fontos-e, hogy őszinte választ adjon – egyáltalán saját magával szemben őszinte-e?