Átdolgozott, bővített kiadás

Copyright © Barát Enikő, 2023

Szerkesztés és korrektúra: Maraton kiadó

Borítótervező: Faniszló Ádám és Bakos Fanni – Coverist Studio

Maraton Kiadó, Szentes, 2023

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

www.maratonkiado.hu

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-82083-7-6

A regény történetét valós események ihlették. A szereplők részben létező személyek, ám a történetben való szerepük az élet történéseinek és az író képzeletének véletlenszerű találkozása. A cselekmények környezetének egyes részei fikciók, más részei pedig a valóságban is létező helyszínek.

A regény a 2020-as Megtörtek című történet átdolgozott, bővített kiadása. Az eredeti írás mellett, ebben a könyvben helyet kapott a szerző 2020-ban publikált Megtörtek – A szeretet ereje című novellája, amely korábban csak e-könyv formájában volt elérhető.

Ajánlom ezt a regényt azok számára, akik úgy érzik, életük rossz irányba tart, vagy megrekedt egy ponton.

Ajánlom azoknak a boldogtalan embereknek, akik még nem tudtak elég bátorságot gyűjteni ahhoz, hogy egy napon azzal az elhatározással ébredjenek, kiszállnak abból, ami nem hordoz számukra örömöt, és új lehetőségeket keresnek. Ne feledjétek, nem véletlenül hisznek egyre többen abban a fordított mondásban, amely így hangzik: „Járatlan utat a jártért el ne hagyj!”

Bátorság! Félelmeink legyőzése az egyik legnagyobb feladat az életben!

Kívánom, hogy mindenki megtalálja a fényét a saját világítótornya tetején!

Hálával minden pedagógusnak, tanárnak, edzőnek! Tisztelettel minden szülőnek! Csodálattal minden függőségben szenvedő, majd azt legyőző és uraló embernek! Szeretettel minden sportoló gyermeknek! Kívánok erőt és kitartást egy olyan élethez, amilyet sokan elképzelni sem mernek.

TÉLTEMETŐ

Az élet tele is csak egy pillanat,
Felébred majd, csak helyet ad a tavasznak…”

/Mysty Kata/

1. FEJEZET

DÁSA

Épp ivásra nyitom a szám, de akkora lökést kapok hátulról, hogy a Tequila Sunrise koktélom narancssárga pacaként fröccsen bele a váll nélküli miniruhám által szabadon hagyott dekoltázsomba, miközben kis híján lefejelem a bárpultot. Mentőt Armaninak! A jeges folyadék végigcsorog a mellem közt. Megpördülök, hogy felvegyem a harcot a kulturált közlekedést minden bizonnyal nem ismerő tankkal, de csak a hátával találkozom. Kihúzom magam, és a tőlem megszokott kimértséggel kocogtatom meg az idegen vállát, hátha veszi a fáradságot, hogy legalább megnézze, mit művelt egy olyan ruhával, ami kétségkívül többe került, mint a havi bére. Nem elhanyagolható tényként pedig roppant jól festettem benne. Eddig!

– Úgy mondják, hogy elnézést! – A kioktatást a szórakozóhelyen dübörgő zene miatt kénytelen vagyok magasabb hangerőn közvetíteni.

Ahogy más alkalmakkor sem, úgy most sem engedélyezem a világnak, hogy lásson nőhöz méltatlan patáliát csapni, bár szívem szerint hozzávágnám a poharam.

Mikor végre valahára, nagy kegyesen felém fordul – ámbár, nem kapkodja el –, egy pillanatra még a levegőm is bennakad. Félelmetesen jóképű! A tűsarkú Guccim elég magassá varázsol, de így is fél fejjel alacsonyabb vagyok nála. Valójában mellékes a külső, Armani nem megbocsátó típus.

Úgy bámul rám, mint borjú az új kapura. Kifejezéstelen az arca, mintha csak nézne engem, de valójában nem látna. Felszisszenek, de továbbra sem kapok egyetlen pislogásnál többet. Biztos sok volt a kokain.

Rendkívül jól elsajátítottam, hogy nincs körülmény, ami hisztit generálhat. Egy igazi, erős nő nem nyavalyog, hanem felülkerekedik a nehézségeken, így mielőtt elindulnék, hogy megkeressem a mellékhelyiséget, csettintek egyet a szeme előtt.

– Ébresztő, haver! Kevesebb drog, és élesebb lesz a látásod! Bár, ezt még a vak is látná! – Rámutatok a ruhámon éktelenkedő foltra, miközben felsőbbrendűen csípőre teszem a másik kezem.

A tekintete milliméterenként araszolva indul el az arcomtól a dekoltázsom irányába. Jé, életben van! Hirtelen nyel egyet, majd szemével ismét felfelé indul. Mintha hosszú, fájdalmas évek kínja futna végig a bőrömön miatta. Mikor végre elkerülhetetlenül egymás szemébe nézünk, váratlanul az idő is megáll körülöttünk. Sosem hittem, hogy van két tekintet, amely ha találkozik, a világ is kettéhasad. Olyan a szeme, mint a smaragd. Mámorítóan gyönyörű, szívfacsaróan szomorú, mégis reménykeltően csillogó.

Nem tudnám megmondani, mennyi idő telik el, amikor egy másik modortalan alak nekünk koccan, és a varázslat megszűnik, de így legalább van pár pillanatom ráncba szedni magam. Szükségem is van rá, mert kicsit kiestem a szerepemből.

Hogy a jéghideg ital miatt, ami bizsergetően lassan kúszik a bőrömön lefelé, vagy ettől a félelmetesen jóképű férfitól mered-e égnek a mellbimbóm, tisztázatlan, de átkozom a percet, ami arra a döntésre sarkallt, hogy ne vegyek fel melltartót. Valljuk be nőiesen: kurva kínos! Mivel továbbra sem ered meg a nyelve, én pedig itt állok plafonra meredő bimbókkal, lehányt kinézetű ruhában, tényleg jobb most már menekülőre fognom.

– Mindegy! – legyintek egyet, majd egy sóhaj kíséretében elfordulok.

A másik irányba indulok, hogy utat törjek magamnak a bárban tolongó őrületes embertömeg között a mosdó felé. Esélyt szeretnék adni a ruhámnak, hogy ne szivárványszínben pompázzon az este további részében. Nem sűrűn járok ilyen szórakozóhelyekre, most kivételt tettem, erre tessék, ez történik. Taps!

Hirtelen azonban karon ragad valaki, és megpördít. Olyan közel ránt magához, hogy ha nem tartana, az egyensúlyom is kibillenne. Nyers férfierő, határozott tekintet és magabiztosság árad belőle. Tovatűnt az előző arckifejezés. Sehol az a bambaság. Most tőled kemény a mellbimbóm. Világosbarna, rövid szakálla és rövidre nyírt ugyanilyen színű haja markáns megjelenést kölcsönöz neki. Fölém tornyosodik. Mély, sokatmondó ráncai elárulják, hogy már ő sem a tinédzser éveit tapossa. Közelebb lehet a negyvenhez, mint a harminchoz. Érett, karakteres férfi, erős karizmája pedig pajzsként öleli körbe. Mintha nem is ugyanaz a bamba fiú lenne, akinek egyetlen pillantásomtól torkán akadt a szó.

– Te vagy a leggyönyörűbb nő, akit valaha láttam! – A hangja reszelős, a hanglejtése magabiztos.

Smaragdzöld szeme élesen hasítja a tekintetem. A testbeszéde kontrollált, és ha bármi mást mondott volna ezen az egy mondaton kívül, még el is hittem volna, hogy van benne valami megmagyarázhatatlan, valami különleges. De így…

Nem tudom, sírva fakadjak-e vagy nevessek. Annyiszor hallottam már ezt a mondatot, és mindig egyéjszakás kalandra vágyó férfiak szájából. Nagyon eredeti, mondhatom! Nem is próbálok kedvesen reagálni, mert kerülöm a kisstílű férfiakat és a fajtájukat. Nem vagyok én a magam ellensége, hogy ilyenekbe szaladjak. Én nem egyalkalmas nő vagyok, nem azért, mert sokra tartom magam, bár kevésre sem, egyszerűen szégyellném magam miattuk. Viszont egyre kevesebb férfi akar elköteleződni, vagy komoly kapcsolatban élni, így számomra marad az egyedüllét. Nem mondom, hogy kellemes, de idővel hozzá lehet szoktatni magunkat. Sokat küzdöttem vele, de elfogadtam. Az elfogadás az egyetlen kulcs, amely minden ajtó zárát nyitja. Nem mellesleg pedig, így nem tud bántani senki. Az életem férfi nélkül is teljes. Kitöltöttem minden percemet, és ez meg is felel nekem.

– Oh, tudsz beszélni. Ez az első pozitív tulajdonságod, miután leöntötted a ruhám. Azonban egy bocsánatkéréssel többre mennénk, mint a betanult, ám elcsépelés miatt komolytalannak számító mondatoddal – replikázok fennhéjázón.

Nyögjön ki egy bocsánatkérést, azután mehet is mindenki a dolgára. Felszalad a szemöldöke.

– Elnézést? Véletlenül sem. Nem bántam meg, hogy rád ömlött az italod, mert így megismerkedtünk. De szívesen meghívlak egy másikra, ha kicsit visszaveszel a modorodból – úgy kacsint rám, mint aki jól szórakozik.

Hát, én nem veszem a poént!

– Én vegyek vissza? Ez volt az éjszaka vicce, már meg ne haragudj! De tudod mit, nem is vártam mást a magadfajtától, úgyhogy lépjünk túl rajta, és hagyjuk is ennyiben. – Magas lóról beszélek, de megérdemli, amiért nem kért elnézést.

Próbálok kiszabadulni, de kicsit nehezebben megy, mint gondoltam, mert még mindig erősen tartja a karomat.

– A magamfajtától? – Élesebb a hangja, de a szemében megmagyarázhatatlan érdeklődés csillan. – Ne legyél már ilyen karót nyelt! Elképesztően gyönyörű vagy, igyál velem egy italt… kérlek.

Elmosolyodik, de már ez sem menti meg ezt a mondatot.

– Karót nyelt? – szalad fel nekem is a szemöldököm a kérdésemmel egy időben.

Habozik egy kicsit.

– Nem úgy értettem – válaszolja, és valóban látszik rajta némi megbánás.

Hát rajtam nem! Csak mert nemet mondtam, azonnal verbális támadásba kezdett, ahogyan minden visszautasított férfi szokta. Ám engem nem bánt többet senki, se szavakkal, se máshogy.

– Ha megbocsátasz! – pillantok rá jelentőségteljesen a karomra, amit fogva tart, miközben teljesen érzelemmentesek a szavaim.

– Kérlek! – ismétli meg, ám ennek ellenére elenged. Nem tudom, miért, de valójában sajnálom, hogy végül megtette, amire kértem.

Elképzelésem sincs, mit láthat bennem, amiért a goromba mondataim ellenére is próbálkozik. A tekintete perzseli az arcom. A pulzusom egyre hevesebben ver, a mellbimbóm még mindig ágaskodik, és ha ez nem lenne elég, érzem, hogy kénytelen vagyok összeszorítani a combom. Elátkozom magam, amiért nem bírja a gyomrom az egyéjszakás kalandokat. Már régóta nem voltam férfival, különben biztos nem lenne ilyen erős hatással rám. Oh, kit akarok becsapni?!

Önuralom! Remekül megtanultam az évek alatt, így hát kihúzom magam, felszegem az állam, és mélyen a szemébe nézek.

– Nincs az az Isten!

Évezrednek tűnő pillanatig nézzük egymást mozdulatlanul. Mikor már a hátam is borsódzik, sebtében megfordulok, nehogy eszembe jusson elnézést kérni a szavaimért, majd hátra sem nézve a mosdó irányába indulok.

Berontok a női részleg egyik helyiségébe, és háttal nekizuhanok az ajtónak. Ne hagyd bántani magad! Tisztában vagyok a külső adottságaimmal – no, meg az övével is –, de napjában számtalan szép ember találkozik, még sincsenek semmilyen hatással egymásra. Aztán egyszer csak történik valami, és minden megváltozik.

Egypár perccel később már a tükörbe nézve próbálom kifogástalanná varázsolni a megjelenésem. Reménytelen! Mikor ismét normális ütemben ver a pulzusom, Dávid keresésébe kezdek a tömött szórakozóhelyen, hogy rábírjam a hazaindulásra. Bár, inkább tenném meg az ötös lottó számait, hiszen még a nyereményre is nagyobb esélyem lenne, mintsem a homoszexuális unokatesómat meggyőzni arról, hogy lépjünk le. Egy igazi partiarc. Ráadásul a lányosabb melegfajta, úgyhogy a feltűnési viszketegségének is külön jót tesz minden buli, ahol a középpontban lehet. Ahogy próbálok kacskaringózni a tömegben, egyszer csak őrült sikolyokra leszek figyelmes, mire a hangok irányába nézek. Már megint?!

Dávid a bár közepén áll egy asztalon, amin éppen sztriptíztáncosokat megszégyenítő módon adja elő a műsorszámát, és szaggatja le magáról a pólót, miközben csábos tekintetével pásztázza a tömeget. A hangszórókból The Prince Karma Later Bitches száma dübörög. Ez nem is egy buzibár, könyörgöm! Megpörgeti a feje fölött a ruhadarabot, amit nem sokkal később, kacsintva egy másik férfi felé dob, és belenyal a levegőbe. Undorító! Nincs bajom a homikkal, alapvetően imádnivalók, de ez a része mérhetetlenül gusztustalan. Hogy tudják ezek azonnal kiszúrni egymást egy ilyen elképesztő tömegben?! Fújok egy nagyot, majd úgy döntök, lesz, ami lesz, én bizony lecibálom onnan ezt a hímringyót. Ha véletlenül nem sikerül, én akkor is kiszabadulok ebből a heringbuliból. Tudtam az első percben, hogy nem volna szabad igent mondanom. Nem szeretem az ilyen helyeket, kívülállónak is érzem magam. Egyesek szerint karót nyelt vagyok, ahogy az a barom is mondta, mások szerint túl sznob, szerintem pedig csak kulturáltabb az ilyen viselkedésnél. Ennyi! Dávid győzködött, hogy kísérjem el erre a szülinapi bulira – ahol kutyát sem ismerek –, mert nincs kedve egyedül jönni egy hetero helyre, és nekem sem árt kimozdulni, de már akkor megbántam, amikor kicsúszott a számon az igen. Túl sokan vannak, hozzám érnek, lökdösnek, ráadásul minden második pasinak a Káma-Szútra villog a tekintetében. Emellett nem szokásom sem asztalon, sem rúdon vonaglani, de ilyen összesimulós, erkölcstelen módon sem dörgölöm magam senkihez. Ez egész egyszerűen a tánc megszégyenítése. Továbbá pasit sem akarok felszedni, bár ahogy elnézem, nem is dobtam ki hozzá eléggé a mellem. Pedig kirakatba tettem! Bezzeg Dávid itt is feltalálta magát. Mit neki, hogy buzibár vagy sem!

Átpasszírozom magam az elképesztő tömegen, közben folyamatosan nekem koccannak a magukat a táncparkett ördögének tekintő emberek, és esküszöm, egyik büdösebb, mint a másik. Undorítóak ezek a magyar szórakozóhelyek. Ez a jó Oroszországban, ott nincs ilyen dög meleg, nem is izzadja így össze magát senki. Fintorogva teszem meg az utolsó métereket, és mielőtt épp célba érnék, észreveszem, ahogy az előbb megismert idegen egy koktélospoharat nyújt át egy hosszú, hullámos barna hajú, gyönyörű nőnek. Úgy látom, más elfogadta a felkínált italt. Tipikus! Elfog egy rossz érzés, de nem hagyom, hogy magam alá gyűrjön, ezért továbbindulok. Végre elérem Dávidot. Épp a nadrágját gombolná az asztal tetején, amikor a bokájánál fogva megrángatom. Lenéz rám a magasból.

– Nyuszi, pattanj fel mellém, együtt lemossuk a népet!

Sose volt normális!

– Figyelj! Én hazamegyek!

Kikerekedik a szeme. Teátrálisan meghajol az asztalon, mire a közönség füttyög, és üdvrivalgásban tör ki. Őrjöngenek Dávidért, és a folytatásra biztatják. Gyerekek, ő nem Yanis Marshall! Lehajol hozzám.

– A te cickóddal meg mi történt, anyukám?

A szemem forgatom, mert én magam is tudom, hogy a mellem egy az egyben átlátszik a fehér ruhámon a rám öntött alkoholtól, főleg, hogy le akartam mosni egy kis vízzel a mosdóban. Rossz ötlet, ne próbálja ki senki! Hiába van iszonyat meleg, nem szárad olyan gyorsan, mint képzeltem.

– Szerencsétlen baleset – mondom, és egyre kellemetlenebbül érzem magam, de ezt ő is jól tudja.

– A hetero faszikáknak inkább szerencsés. Úgy méregetnek, kisanyám, hogy irigy vagyok a didkódra.

Szeretem ezt a lükét, de irreális, hogy mennyire langyi.

– Na jó, én megyek! Jössz vagy maradsz?

Elfogyott a türelmem.

– Így biztos, hogy nem engedlek haza egyedül. Gyere, köszönjünk el, és álljunk irányba! – kacsint rám, majd maga után húz, hogy mindenkitől elbúcsúzzunk, bár én aztán egy szót sem beszéltem senkivel.

Kicsit antiszociális vagyok, ettől függetlenül leesik az állam azon, amit Dávid mondott.

– Komolyan hazajössz? – kérdezek vissza, mert biztosan csak rosszul hallottam.

Az előbbi kis előadásából azt szűrtem le, hogy jól érzi magát.

– Nem volt rossz, de csak egy-két meleg fiú van, azok meg nem annyira az eseteim. Max egy éjszakára, aztán mennek a levesbe. Ha elkísértem a popsid, átmegyek az Alterbe.

Jah, a melegbárba. Így már érthető. Dávid úgy búcsúzkodik mindenkitől, mintha életre szóló cimborák lennének, míg én csak biccentek az emberek felé. Az kellene még csak, hogy ölelgessem és puszilgassam őket. Pfúj, összeszednék egy csomó bacit! Nagy a kontraszt köztem és Dávid között, nem is tudom, hogy jövünk ki ilyen jól egymással. Tűz és jég.

Elindulunk a kijárat felé.

– Félmeztelen vagy, csak szólok. – Szinte biztosra veszem, hogy nem zavarja.

Engem annál inkább.

– Még szép! Legalább a csávónak lesz ürügye felkeresni. Ezt kell csinálni, szivi! Tanulhatnál egy kicsit! – kacsint rám kajánul.

– Kellemetlen helyzetbe hozol, ha félmeztelenül akarsz hazakísérni!

Az utcára lépve megcsap a friss levegő, és hiába van kint is vagy huszonöt fok, a benti hőmérséklethez képest így is olyan, mint a hideg zuhany. Szeptember első napjai valami kegyetlen időjárást hoztak erre az országra. Olyan hőség van, hogy eszembe sem jut, hogy hivatalosan vége a nyárnak.

Dávid nem kímél, tőle megszokott hangerővel kezd kiosztani az utca kellős közepén.

– Figyi, babám, lazulnod kellene! Sznob picsa üzemmódban nyomulsz! Azért hoztalak el, hogy ismerkedj, hogy kicsit nyitottabb legyél, de kezdem azt hinni, hogy menthetetlen vagy. Karót nyeltél, pedig ezzel a didkóval pasifaló is lehetnél. – A kiselőadás közben rámutat a mellemre. – Mutasd már meg az embereknek azt az arcod, amit én ismerek. Élvezd már az életet, legyél egy kicsit romlott, baszki!

Ha még egyszer azt mondja nekem valaki, hogy karót nyelt vagyok, azt leütöm.

– Látom, más is hasonló véleményen van – tör fel egy hang a hátunk mögül.

Odafordulok, és az a bamba szívtipró támaszkodik a falnak a bejárat mellett. Dávidnak se kell több.

– Ismeritek egymást? – Olyan vékony a hangja, hogy egy lány is megirigyelhetné.

– Én nagyon szerettem volna megismerkedni – vágja rá kisfiús vigyorral a képén az idegen, és rám mutat.

Nem sértettem meg kellőképp, úgy tűnik!

Az unokatesóm is felém pillant, és villámokat szór a szeme.

– És te nem akartad megismerni? Elment neked a józan eszed? Látod, hogy néz ki? – vinnyog tovább Dávid.

Nem tudom, hogy a melegek azért mondanak-e ki mindent, amit gondolnak, mert leszarják a világot, és bizonyítani akarják, hogy nincsenek tabutémák, vagy egyszerűen csak élvezik, hogy zavarba hozhatják a heterókat a szabadszájúságukkal. Égess le nyugodtan! Természetesen a jóképű idegennek se kell több, győzelemittasan mosolyog. Azért bugyiszaggató egy mosoly, azt el kell ismerni.

– Hallja ám, amit mondasz – próbálom felhívni Dávid figyelmét arra, hogy a kommunikációja nem nyerte el a tetszésem.

– Pont az a lényeg! Bemutatkozol vagy mi lesz veled, Szűz Mária? – néz rám és színpadiasan karba fonja a kezét.

Ez teljesen megőrült.

– Mutatkozz be te, ha annyira akarsz! Ez a faragatlan kiöntötte a koktélom, és még csak elnézést sem kért, bezzeg egy másik nőt azonnal meghívott egyre.

– Téged is meghívtalak! – vágja vissza azonnal.

– És te nem fogadtad el? Észnél vagy te, nyuszim? – Dávid sipítozó hangjától visszhangzik az egész utca.

Nem fogom kimutatni, hogy felidegesítenek. A tetejébe pedig megint érzem azt a bizsergést, amit odabent, amikor rám nézett ez az idegen, aki mellesleg mostanra öntelt vigyorral a képén méreget. Önelégült barom, mi olyan vicces?!

– Hallottad. Engem is! Azon van a hangsúly, hogy bárkit meghív egy italra, aki elfogadja. Nem az a menő, aki minden nőt meg tud kefélni egy buliban. Hány éves vagy, tizenöt? Akkoriban volt ettől az ember nagyfiú.

Igazából mindkettőjükhöz beszélek.

– Féltékeny vagy? – kérdezi a névtelen férfi, továbbra is pofátlanul letaglózó vigyorral az arcán.

Látszik rajta, hogy nyeregben érzi magát, miután Dávid egyértelműen a pártjára állt.

Most lett elegem, és mivel érzem, hogy már nem sokáig tudnék pókerarcot vágni, egyszerűen tetőtől talpig végigmérem, és szúrok rajta még egyet.

– Néztél te már magadra és rám? Na, ugye! – Elég egyértelmű, mire célzok, pedig valójában veszettül szép ez a férfi, és a maga módján stílusos is. Semmi márkás vagy drága dolog nincs rajta, mégis úgy néz ki, mint egy nagybetűs férfi. Látom rajta, hogy megbántottam. – Szép estét nektek!

Sarkon fordulok, és átmegyek az utca túloldalára, ahol meglátok egy taxit. Végig érzem a hátamon az idegen égető pillantását. Beszállok, és mire elmondom a címet, kivágódik az ajtó, és Dávid szó szerint berobban mellém. A sofőr pillanatokkal később elindul.

– Egy bunkó fapina vagy! Össze kellene varrni a szád! Kértem a bocsánatát a nevedben is!

– Ne beszélj így velem!

Sértődötten kinézek az ablakon, de folytatja.

– Mellesleg, nem fogod elhinni, hogy hívják.

– Nem izgat, hogy hívják.

Nyögd már ki!

– A becses neve Oroszi Hunor – közli mindentudó hanglejtéssel.

Egy pillanatra tátva marad a szám, de gyorsan becsukom. Egypár másodpercnyi hallgatás után reagálok csak.

– És ez mégis kit érdekel?

– Téged! – jelenti ki.

2. FEJEZET

HUNOR

Álmosabban ébredek a szokásosnál, pedig bírom a korán kelést. Ránézek a LED-es órára az ágyam melletti éjjeliszekrényen, bár mindig ugyanazt látom rajta. 5:15. A hátamra gördülök, és szokás szerint most is magamnak suttogok.

– Add, Istenem, hogy elbírjam az újabb napot, és szeretettel fogadjam mindazt, amit ma rám feladatul osztasz. Szerencsés vagyok, hogy újabb nappal küzdhetek meg ma, hiszen sok embernek lehetősége sincs a harcra. – Keresztet vetek a meztelen mellkasom előtt.

Reggelente nincs kötött imám, ilyenkor csak Istennel vagyunk ketten, mondhatok neki bármit, meghallgatja.

Kikászálódom, és a fürdőbe menet kinyújtózom. Összevissza ropognak a csontjaim, de már megszoktam. Ma sem leszek fiatalabb. Megmosom az arcom, a fogam, majd rutinszerűen nyúlok a futóruhámért, és pillanatok alatt magamra kapom. Kilépek a lakrészemből, és gyorsan szedem a lépcsőfokokat, amelyek a földszintre vezetnek. Még csendes a folyosó, a többség egy picit később kel nálam.

Kiérek a személyzetnek fenntartott épületből, és megcsap a friss őszi levegő. Bár inkább nyár végi ez még, mert az időjárás meghazudtolja, hogy szeptember van. Elhaladok a szelektív kukák mellett, majd intek a portásnak, és megkerülöm a kijáratot elálló sorompót. Villámgyors bemelegítésre szánok csak időt, és már futom is a jól megszokott körömet. Nem hallgatok zenét, a felkelő nap csendjénél úgysincs szebb dallam a földön. Csodálatos a világ ilyenkor. Reggelente érzem csak igazán, amikor ez a békés nyugalom körbevesz, hogy minden perc, amit elvesztegettem az életemből, mekkora hiba volt. A fülembe csicseregnek a madarak, míg a leköszönő nyár szele simogatja az arcomat. Sajnálom azokat, akik nem szeretnek korán kelni. Miből maradnak ki!

Jóleső, élénkítő fáradtsággal érkezek vissza. Az okosórám mutatja a mai teljesítményem. 45 perc, 9 kilométer. Elmegy. Már sétálás közben nézek fel a pár méterrel előttem húzódó központi épületre és annak boltívére. Egy pályázatnak köszönhetően pár éve sikerült felújítani a főépületet, így mostanra olyan lett az egész központ, mint egy lakópark. Nem luxusvillákból álló ugyan, de szép a szemnek, nyugtató a szívnek és családias hangulatú a léleknek. Minden épület más színű, nem rikító, nem harsány, nem kérkedő, mégis a szivárvány jut eszembe, amikor az udvarról körülnézek. Megrohannak az emlékek. A jók, a rosszak, minden, amit végigéltem itt valaha. Elérek a bejáratig, majd a saját lakrészem felé veszem az irányt.

Lezuhanyozom, majd hétköznapi ruhába öltözöm. Ápoltan, üdén indulok le újra a lépcsőn. Nincs itt idő az unatkozásra.

Átsétálok a főépületbe, mostanra azonban már egyre több emberrel találkozom, akikkel barátian üdvözöljük is egymást. Az aulán átsétálva, belépek a közösségi szobába, majd mindenkinek biccentek egyet. Csendben leülök a helyemre, és becsukom a szemem. Ma reggel a Hillsong Hosanna című dala szól halkan az ősrégi kis hifitoronyból. A szám végén kinyitom a szemem, és meglátom a tiszteletreméltón idősödő nőt a terembe lépni. Róza huszonkét éve a közösség vezetője, az utóbbi hatban a kiskorúak részlegét vezeti. Végighalad a széksorok között, majd amikor szembefordul velünk, széttárja a kezét, mire én összekulcsolom az enyémet, és lehajtom a fejem. A teremben ülőkkel egyszerre mormolom:

– Mi Atyánk, aki a mennyekben vagy, szenteltessék meg a te neved; jöjjön el a te országod; legyen meg a te akaratod, amint a mennyben, úgy a földön is. Mindennapi kenyerünket add meg nekünk ma; és bocsásd meg vétkeinket, miképpen mi is megbocsátunk az ellenünk vétkezőknek; és ne vígy minket kísértésbe, de szabadíts meg a gonosztól! Mert tiéd az ország, a hatalom és a dicsőség mindörökké. Ámen.{1}

Kinyitom a szemem, és körbenézve a teremben hallgatom Róza aznap reggeli bátorító, erőt adó szavait. Sok a felnőtt és sok a gyermek. Különböző életkorok, különböző életek, de egyvalami közös. A függőség. És az abból való szabadulás reménye. Végignézek a fiatal arcokon, és látom, hogy megtörte őket az élet. Vannak, akiknek nincsenek is szüleik, másoknak vannak, bár inkább ne lennének, és olyan is sok fordul meg nálunk, akikről egyszerűen lemondtak, vagy annak idején egy kukába dobva találták meg őket. Ritkán ugyan, de előfordul, hogy jó szülők gyermekei is itt kötnek ki. Jó szülő. Vajon mondhatunk ilyet egyáltalán? Vannak, akiket vertek és olyanok is, akik maguk bántalmaztak másokat. Vannak, akik rossz útra tértek, és olyanok, akiket belevittek. Akik másokat megaláztak, és akiket mások bántottak. De bármi történt is velük, nem számít. Mind segítségért vannak itt. És itt mind egyenrangúak. Ne ítéljetek, hogy ne ítéltessetek!{2}

Ahogy kinyílik a hatalmas kétszárnyú ajtó, mindenki elindul, és az aulába lépve hatalmas hangzavar kerekedik. Jó reggelt üdvözlések különböző változatai csapják meg a fülem, mennek a pacsizások és a sztorizgatások. Hirtelen érzem, hogy megérintenek a vállamon, mire reflexből rántom el magam. A velem szembe kerülő fiatal fiú magasba emeli mindkét kezét.

– Elnézést, mindig elfelejtem, hogy van, aki ijedős – vigyorog cinkosan.

– Meglátod, Áron, egyszer te is megijedsz, ha kapsz tőlem egy nyaklevest – válaszolom viccesen.

– Hunor bá’, öregszel. Nem vagy már olyan fürge, mint bokszoló korodban. Pár év és elkapunk, figyeld csak meg – tréfálkozik az Áron mellett álló másik kissrác, és a levegőbe ütöget.

– Azt megnézem. Először nőjön bajszod, fiam!

– Hunor bá’, mi leszünk az elsők a központban, akik KO-val ütik ki a mentorukat a házi bokszbajnokságon – húzza fel az orrát Áron nagyképűen.

Mindkettőnek én vagyok a mentora. Az itt lévő gyerekek csoportokban végzik a feladataikat, és minden csoportnak van egy vezetője, vagyis mentora.

Ahogy hallgatom őket, újra eszembe jut, mennyire nehéz volt nekem megszokni a tegeződést. Az én kissrác koromban nem volt ez divat, de a mai gyerekek mások. Bár az iskolában még mindig a magázódás a megkövetelt, itt nálunk ez már másként megy. A központ vezetője szerint Isten gyermekei tegeződnek egymással, és én ezzel nem vitatkozhatok, ugyebár. Pedig ha lehetne, szívesen megtenném, mert szerintem nem lenne az rossz, ha a mai fiatalság tudná, hogy is kell rendesen köszönni, ha bemegy egy boltba, vagy azt, hogy például férfi nem tegez le nőt és a többi. De a világ változik, és vele változunk mi is. Áron csak tizenhat éves, a másik meg tizenöt, de szemtelenek, az egyszer biztos. Én harmincnyolc vagyok, de úgy szívják a vérem, mintha hatvannyolc lennék.

Az étkezőben olyanok ezek a kölykök, mint a malacok, akik elé kiöntötték a kukoricát. Éhenkórász banda. Mosolyogva foglalok helyet, mire leül mellém gyerekkori jó barátom.

– Jó reggelt, testvérem – üdvözöl.

– Viszont kívánom. Helyzet?

– Új bodyART{3}-oktató jön. Dani beteget jelentett, de küld valakit maga helyett. Azt mondta, ma és holnap kell helyettesíteni, reméli, utána meggyógyul.

Hatalmas figyelmet szentelünk a sportnak. A közösségi programokon és a csoportterápiákon kívül számos lehetőség van erre. Talán azért is, mert a felnőttek közül majdnem mindannyian valamilyen küzdősportban voltunk járatosak, így ezt helyezzük előtérbe. Boksz, ketrecharc, dzsúdó és karate is van, de mindenki csak egyre járhat, arra viszont rendszeresen. Ez is annak a célkitűzésnek a része, hogy ha csinálsz valamit, azt csináld rendesen. Választani pedig tudni kell. Az élet is döntések sorozata. Nincs olyan, hogy ezt is, azt is akarom. Dönts, és menj az úton! Ennek levezetéseként, vagyis az izmok regenerálása és a mentális fejlődés miatt azonban vannak nálunk jóga- és piláteszórák is, illetve nem olyan régen vezettünk be egy viszonylag új mozgásformát, a bodyART-ot. Nem mondom, hogy mindenki rajong érte, többek közt én sem, ráadásul a srácok eleinte azt hangoztatták, hogy ilyenekre csak a buzik járnak, de Dani, az oktató megkedveltette velük. Kiváló szakembere az izmok nyújtásának, de egy igazi állat. Van, hogy megmozdulni sem tudok másnap. A jógával és a pilátesszel szerintem az a baj, hogy nők tartják, és ha őszinte akarok lenni, ezeknek a srácoknak itt kemény kéz kell, és brutális edzésterv. Egy kis szívd be, majd fújd ki a levegőt témától ezek itt nem hatódnak meg. Maximum nevetgélnek egy jót. Dani viszont úgy bánik velük, hogy a srácok is kihívást lássanak a feladatok elvégzésében. Nehezen teljesíthetőek, állóképességet kívánnak. Úgy érzik, leginkább a fizikai képességük van igénybe véve, a mentális háttérbe szorul, de ez nem így van, egyszerűen csak Dani ügyesen manipulálja őket. Régi cimboránk ő is a pokolból. Ezek függőségben szenvedő kissrácok, tudni kell bánni velük. Nem olyanok, mint akik kint szaladgálnak egy elit gimnázium folyosóján a cuki márkás táskájukkal, majd az órák végén beülnek apuci menő verdájába, hogy a délutánt a Starbucksban töltsék egy cukros kis lötty mellett, csak azért, hogy a Sugar Babynek készülő csajokba betehessék a vékonyka cerkát. Ez itt az élet szar része. Ezek a kölkök kólát{4} vagy herkát{5} verettek magukba a latte helyett. Ez itt nem a pláza, hanem az Új Kezdet Drogrehabilitációs Központ és Fiatalkorúak Drogterápiás Intézete. Az első olyan intézmény voltunk, ahol a fiatalkorúak számára bentlakásos lehetőség állt rendelkezésre. Sajnos Magyarországon alig találni ilyen segítségnyújtást. A mi kezdeményezésünkkel az volt a cél, hogy ne csak az állami gondozott gyerekek juthassanak hozzá professzionális, bentlakásos drogterápiás kezeléshez, hanem bárki, akinek szüksége van segítségre. Ez viszont azt eredményezte, hogy pár hónap alatt akkora várólistánk lett, amit azóta sem sikerült csökkenteni, sőt elképesztő számokkal növekszik folyamatosan. Ha ötven ilyen hely lenne ma Magyarországon, az se lenne elég. Elszomorító. A felnőtt és fiatalkorú intézetünk teljesen le van választva egymástól, még csak nem is egy városban helyezkednek el. Mi itt, elzárva a főváros zajától, a Pilis hegység csendes kis zugában megbújva gyógyítunk. Ez a részleg a fiatalkorúak drogelvonója. Nem, nem a füves cigikék káros hatásairól tartunk előadásokat. Ez itt a durva része!

– Akkor van két nap szabadság. Ránk is fér, szét szokott szedni minket – reagálok barátom mondatára.

– Azt mondta, ne örüljünk, az ország legkegyetlenebb oktatóját küldi helyettesíteni – folytatja velem szemben ülve.

– Az nem ő maga? – vigyorodom el.

Nehezen tudom elképzelni, hogy Daninál lehet valaki keményebb.

A reggeli befejeztével indul a nap. Jönnek a tanórák, segítő tevékenységek, a terápiák, az életvezetési tanácsadások, a tanulás és az egyéni programok. A késő délután a sporté, az este pedig a meditációé. Azt pont utálom. Kinek van kedve az életén elmélkedni, ha olyan volt, mint a mienk. Ezt már többször is jeleztem Rózának, de mindig azt a választ kaptam, hogy ha itt úgy működnének a dolgok, ahogy mi szeretnénk, egyetlen gyerek sem tisztulna meg, és olyan felnőttek sem lennének, mint én vagyok. Így marad a meditáció, de amikor lehet, ellógom, mert nekem itt már nincsenek kötelező dolgok.

A boksz az életem egy fontos része. Karöltve jött velem jóban-rosszban. Megtanított küzdeni, elbukni és felállni. Megvédett, és adott valamit a kezembe, aminek nemegyszer az életem köszönhettem. A mai napig a kedvenc időtöltésem, minden percét imádom az edzésnek. Tény, hogy sokan veszélyesnek tartják, ha függő gyerekeket küzdősportra nevelnek, ám onnan kintről könnyű okosnak lenni. Be kell jönni ide, és megbizonyosodni róla, hogy valójában ez a legokosabb dolog, amit tehetünk, és a történelemben is találunk erre számtalan példát. Kint az utcán arra használják a verekedést, hogy ne ismerjenek közben se Istent, se embert. Nem véletlen tartom magam ahhoz a kijelentéshez, hogy a legjobb harcosokat a pokol képzi ki. Tyson se lenne az, aki, ha a javítóban Muhammad Ali nem pattintja ki faszagyerekké. Kint csak azt tanulják, hogy üsd, amíg lélegzik, hogy te lélegezhess. Nekem is ezt mondták az utcán. Itt viszont azt tanulják, hogy az önvédelem nem egyenlő a brutális testi sértéssel vagy az öléssel. Jókor, jó helyre adott ütés, a megfelelő védekezési technika megmenti az életed anélkül, hogy másokét kioltanád. Fegyver a kezedben a magad védelmére, de nem mások veszélyeztetésére.

Gyerekkori barátommal annak idején együtt vertünk össze bárkit, aki akadályozott minket abban, hogy szerhez jussunk. Ő nagy hangsúlyt fektetett arra, hogy most másként tekintsünk erre a sportra. Igazi fanatikus lett, és ennek köszönhetően mára az egyik legjobb edző, akit ismerek. Feladatának tekinti, hogy az itteni srácokat ránevelje a küzdősportok valódi értékére. Szeretem az edzések hangulatát, szeretem, hogy minden alkalommal az életemért harcolok, és szeretem, hogy az itteni srácokkal együtt küzdünk valamiért. Most sincs másként.

Valóban nem vagyok már kiscsirke, lihegek is rendesen. Az óra végeztével a törölközőért nyúlok, hogy áttöröljem magam, amikor nyílik az ajtó. Mivel tudtuk, hogy Dani nincs, kicsit elhúztuk a zsákolást. Háttal állok, de hallom a központ vezetőjének hangját, amint oktató stílusban, mégis kedvességgel a hangjában rázendít.

– Fogadjátok szeretettel Dani helyettesét. Saját terepén, az ország egyik legnagyobbikaként tartják számon. Kész csoda, hogy elfogadta a felkérést. Két napig teszi nálunk tiszteletét.

Róza olyan lelkes hangon beszél, hogy esküszöm, beleszeretett a csávóba. Tuti, valami szépfiú, azokért van odáig. Meg miértünk. Valójában persze nem olyan rajongás ez, mint nő és férfi között szokott lenni. Róza nemcsak a központ vezetője, hanem az anyánk is. Ötven fölött van már, és imádni való. Szíve teljes szeretetével szeret minket. Teréz anyu! A gondolattól mosolyogva, a törölközővel a nyakamon fordulok meg. A kurva életbe!

Ahogy találkozik a tekintetünk, megfagy a levegő. Pont úgy, mint akkor este, most is kettéhasad számomra a föld. Köpni-nyelni nem tudok. Egy héttel ezelőtt is gyönyörű volt. Hát, ez a tény mit sem változott azóta. Ahogy az sem, hogy minden este róla álmodom, mióta csak beült abba a taxiba, és eltűnt a szemem elől. Nem hiszek a véletlenekben, csak az Isten által előre elrendeltetett találkozásokban. És itt a bizonyíték, mennyire jól teszem.

– Ismered? – lök meg gyerekkori barátom, egyben edzőm suttogva.

Gyorsan feleszmélek, és elszakítom a tekintetem a gyönyörű, jégkristálykék szempártól.

– Mi? Nem… vagyis, miért kérded?

– Mert úgy néztek egymásra, mint akik már túl vannak egy-két karikán.

Nem vagyunk… sajnos. De, ami késik, nem múlik.

Mire újra ránézek, már ő is összeszedte magát az első sokkból. Bátran kimondhatom, ez mindkettőnket váratlanul ért. Olyan egyenesen áll, hogy egy balerina ehhez képest görbe. Mondtam én, hogy karót nyelt. Bárcsak az én karómat nyelné. Mindegy, hogy ez egy egyházi intézmény, azért szent nem vagyok! A gondolatra elmosolyodom, de a hangja kettéhasítja az álmodozásom.

– Üdvözlök mindenkit! Dása Szmirnova vagyok. Apám orosz, anyám magyar. Innen a név. Valaki nyissa ki az ablakot, amíg elkészülök!

Orosz. Nem is tudom, ennek most örüljek vagy se. Kemény. Kimért. És most is épp csak annyit beszél, amennyit muszáj. Nincsenek felesleges szavak. Ahogy nem volt ebben a pár mondatban se kérem, se köszönöm. Vajon abban a csoda szép fejében is csak ennyi a gondolat? Vagy oda azért tódulnak ilyenkor a ki nem mondott szavak? Egy hete is bármit megadtam volna azért, hogy halljam ennek a nőnek a gondolatait, mert olyan szépen rejti őket egy viselt, színtelen álarc mögé, mintha teljesen érzéketlen lenne. Bármit gondolt is rólam egy hete, elrejtette előlem. Kivéve a lenézést. Na, azt az egyet nem rejti el. Se akkor, se most.

Odasétál a zenelejátszóhoz, és melléteszi a hatalmas fekete sporttáskáját. Láthatóan az átöltözésen már túl van. A bárban még kiengedett, derékig érő, hullámos szőke haja most hibátlan kontyban feszül a feje tetején. Egy héttel ezelőtti erős sminkjéhez képest most olyan természetes, mint aki épp kibújt az ágyból. Az én ágyamból. Az emlékeimben élő piros, csókra csábító ajka rúzs nélkül is tökéletesen ívelt. Porcelánfehér bőre van. Csak egy vastag, fekete zokni van a lábfején, így most legalább tíz centivel alacsonyabb. A lába vékony, a fekete sztreccsnadrág megmutatja kidolgozott izmait, kerek, kis fenekét. A vékony fekete pulcsi lenge ugyan, de nem fedi el csodásan formás mellét. A gyászszínt csak az orbitálisan nagy fehér betűk törik meg az öltözékén, ami azt üvölti a pofánkba, hogy Calvin Klein. Ez nem tudta, hova jön? Ám ezzel együtt is kétségbeejtően szexi. Semmi mű nincs rajta, mégis olyan gyönyörű ez a nő a maga természetességében, hogy arra nincsenek szavak. Esküszöm, amíg meg nem szólal, olyan, mint egy kedves angyal. De sajnos meg szokott szólalni! Ahogy most is teszi. A szépsége is halványul az álarctól, amit visel. Rideg és távolságtartó.

Olyan vagy, mint egy jégkirálynő!

– Vegyen fel felsőt mindenki, akin nincs! – rám néz utasítóan.

Zavarnak a kockáim? Elmosolyodom. Lebuktál! Elgondolkodom, szót fogadjak-e, de nem akarom, hogy kizavarjon, így magamra kapom a bő atlétatrikóm. Mondjuk, ez se rejt valami sokat. Mellettem még pár kissrác is ugyanígy tesz, bár én tudom, hogy a parancsosztogatás nekem szólt.

– Egy-két információ. Én nem bodyART-oktató vagyok. Versenytánc-utánpótlást nevelek Magyarországon, orosz módszer szerint. Nekik nagy szükségük van magas fokú sztreccsing{6}, azaz nyújtásórákra, amiben igen képzett vagyok. – Tánc? Pont nem úgy nézett ki abban a bárban, mint aki mindjárt táncra perdül. Bár a testalkata és a tartása is tökéletes hozzá. – Ha valaki úgy érzi, ez nem felel meg neki, még most távozzon!

Én akkor sem távoznék, ha azt mondanád, csárdást járunk.

Természetesen senki nem vonul ki a teremből, bár ez köszönhető annak is, hogy ez a nő messze a leggyönyörűbb, aki valaha betette ebbe az intézménybe a lábát, itt pedig bizony mindenki férfiból van. Mivel a mi központunk csak fiúkat fogad, a friss hús feletti öröm tagadhatatlan.

Viszont Dani nem hazudott. Ez a nő kegyetlen. Egy órán keresztül terrorizálja a testünk összes nem létező izmát. Úgy nyögünk a fájdalomtól, mint az ovis kislányok. Ez nem is nő, hanem valami orosz terrorista. Nem tudom, ez származással jár-e, és azt se, ki merte neki megengedni, hogy átlépje a küszöböt, de holnapra én biztos kitiltanám.

Egész idő alatt egyetlenegyszer sem mosolyodik el. Végletekig koncentrált, mégis úgy érzem, vibrál köztünk a levegő. Akárhányszor sétál el mellettem, akárhányszor pillant rám, megáll az idő. Igaz, míg másoknak fizikailag is segít a gyakorlatokban, hozzám nem ér egyetlen ujjal sem. Pedig ha tudná, hogy vágyom rá!

Egyszerre érzek keserves kínt, és felszabadító boldogságot, hogy véget ér ez az óra. Viszont elismerem, hogy a halálnyújtásból a végére valami elképesztő jó érzés született. Olyan, mintha a testem könnyebb lenne legalább öt kilóval, és centikkel lennék magasabb.

Nem tudom, ki mit érzett meg ebből a szikrapattogásból, de az óra végén feltűnően gyorsan kiürül a terem. Ezek itt hagynak magamra a kivégzővel. Puhapöcsök. Még a legjobb barátom is csak annyit mond gyors távozásakor, hogy hajrá.

Dása is sietősen szedi a cuccát, láthatóan esze ágában sincs kettesben maradni velem. Késő. Nekem háttal próbálja begyömöszölni a törölközőjét a táskába.

– Ez a sors akarata, kár menekülni előle – jelentem ki határozottan.

Tovább pakol, majd amikor végez, felegyenesedik, vállára akasztja a táskát, és megfordul. Istenem, de szép vagy. Nincs érzelem az arcán. Pont olyan hideg, mint a bárban volt. Bármit gondol is, nem engedi, hogy lássam. Ahogy egy héttel ezelőtt sem engedte.

– Nem hiszek a sorsban.

Mindjárt gondoltam.

– Pedig kellene. Nincsenek véletlenek. Sem a bárban, sem most. A vezetéknevem és a származásod közt sem véletlen a párhuzam.

– Nem tudom, hogy hívnak.

Hazudni bezzeg tudsz!

– Az a langyos úgyis elmondta, úgyhogy kár tettetned magad! – utalok a srácra, akivel aznap este volt, és mosolygok, hátha megtörik a jég.

Nem törik.

– Az csak egy név, az enyém pedig csak egy származás. Most pedig, ha megbocsátasz. – Flegma és lenéző, azt pedig rühellem.

Most lett elegem. Türelmes ember vagyok, de nem ennyire. Azzal a lendülettel elindul, de gyorsabb vagyok, és az ajtóban útját állom.

– Mi a fasz bajod van neked? Adtam okot arra, hogy ilyen lekezelően bánj velem? Próbálnék udvarolni, vagy legalább eljutni valahogy odáig, hogy megtehessem, de kiábrándítóan viselkedsz. Férjed van, vagy hat gyereked, hogy ennyire elutasító vagy? Vagy bántottak, és rajtam vered el? Bár, az se adna okot arra, hogy ilyen goromba legyél.

Még csak meg sem lepődik. Ezen meg aztán pláne felbaszom magam. Én még nem láttam ilyen embert, akinek mindjárt nekimegyek, és még csak a szeme sem rebben. Vagyis de, egyszer. Tizenöt voltam, és nem volt pénzem anyagra. A bolt tulaja nézett rám így, amit ki akartam rabolni. Egyszerre volt faarc, mégis sütött a tekintetéből a lenézés. Akkori állapotomban nem voltam vevő rá, és nagyon csúnyán helyben hagytam az öreget. Most az emlékek, a lelkiismeret-furdalás, a bűntudat és e miatt a nő miatt is az egekbe szökik a pulzusom. Rohadt ideges vagyok. Egyre zaklatottabban veszem a levegőt. Igazából nem is várok választ tőle, épp ezért lepődöm meg, amikor megszólal.

– Nincs férjem, és gyerekeim sincsenek. De már egy hete is jól gondoltam, amit feltételeztem rólad.

– Miről beszélsz? – vágom hozzá a kérdést azonnal.

– A drogról.

Emlékszem, hogy hadovált valamit arról a bárban, hogy ne kólázzak annyit, és akkor jobban látom majd, hogy leöntöttem, de akkor annyira a hatása alá kerültem a látványának, hogy nem is figyeltem arra, amit mond. Most viszont értelmet nyer minden.

– Ezért nézel le engem?

Szórakozik ez? A mai világban csak azért kosarat adni, mert valaki a múltban követett el hibákat, nevetséges. Arról nem is beszélve, hogy előadhatja itt az áldott szépfiút bárki, attól még futtathat kurvát, meg eladhatja az anyját egy szaros rugóért.

– Nem állok le drogosokkal.

Rühellem ezt a szót és azt is, ahogyan rám néz, miközben ezt kimondja.

– Hogy mondtad?

– Ha nem lennél az, nem itt találkoznánk.

Megint elszáll a fejem.

– Mit tudsz te rólam, baszd meg?

– Látod, jobb távol tartani magam tőled. Nem tudod kezelni az indulataidat. Egyből csúnyán beszélsz, és agresszív vagy. Tanulhatnál tőlem – mondja olyan felsőbbrendűséggel a hangjában, hogy végleg elszakad a cérna.

Kíméletlen! Hát az én is tudok lenni.

– Elmész te a francba! Nem volt neked gyerekszobád? Én legalább ki merem mutatni, amilyen vagyok. Baszhatod a csúnya beszédemet, ha te válogatott szavakkal is mocskosabbakat mondasz. Érzéketlen nő vagy. Az olyanok pedig nem kellenek a kutyának se. Mi itt, tudod, a drogosok szeretjük egymást. Téged vajon szeret-e valaki?

Ezzel sarkon fordulok, kimegyek a teremből, és bevágom az ajtót magam mögött. Szarok rá, milyen gyönyörű, én nem fogok lemenni kutyába egyetlen nőért sem.

Róza sokszor korhol engem a csúnya beszédért és a káromkodásért. De az jön velem. Olyan, mintha a tesóm lenne. Ráadásul segít is a lelkemnek, így még nem bírtam róla leszokni. Nem is nagyon akarok. Viszont, azt tisztázzuk, hogy a káromkodás nem zárja ki a hitet. Sokan osztják az észt arról, hogy jaj egy hívő ember nem beszélhet csúnyán, az a két dolog nem fér össze. Miért is nem?! Az viszont igaz, hogy nem tisztem igazságot tenni vagy megleckéztetni senkit, főleg nem ilyen szavakkal. Az emberek közti kapcsolatok legfőbb munkálója az emberi beszéd. E nagy adománnyal nem élhetünk vissza, nem használhatjuk mások kárára{7}. Én viszont ember vagyok, halandó, hibákkal teli. Nem tudok minden szabályt betartva élni. Ez a nő pedig megérdemelte, amit kapott tőlem.

Az életben ne lássam többé!

3. FEJEZET

DÁSA

– Hány éves vagy, Dása?

Hátrafordulok, egy néni van az ajtóban. Még soha nem láttam. Jó magas, kilátszódnak a csontjai is a nyakán. Olyan a haja, mint anyunak. Olyan fehér az arca, mint amilyen papírra rajzolni szoktam. Nem mosolyog.

– Hétéves vagyok.

Anyu mindig azt mondja, szépen válaszoljak, ha kérdeznek. Újra a tv-t nézem, mert a kedvenc ugrásom jön. Megint kipróbálom a forgást, de megint elesek. A néni odajön, és felsegít.

– Hányszor próbáltad ezt már?

– Nem emlékszem – válaszolom.

Leguggol elém a földre.

– Tudod, mi ennek a forgásnak a neve?

Megmondom neki, mert ő biztosan nem tudja, azért kérdezi.

– Grand fouetté en tournant attitude – felelem.

– Tudod, miért esel el?

Ez a néni nagyon furi. Anyura nézek, ő is itt van.

– Gyakorolhatok tovább?

Közelebb jön, és megsimogatja a fejem.

– Dása kicsim, a néni tánctanárnő. Szeptembertől szeretné, ha az ő csoportjában táncolnál tovább, de ahhoz válaszolnod kellene a kérdéseire.

Nem értem anyut, mert nekem már van tanár nénim, és a barátnőimmel egy csoportba járok táncolni. Nagyon szeretek velük lenni.

– Alina is jöhet az új tanár néni csoportjába? – Ő a legjobb barátnőm.

Egyforma a tornadresszünk, és neki is van egy lovacskás sapkája, mint nekem.

– Meglátjuk, de kérlek, válaszolj a néninek, ha kérdez tőled, rendben? – Anyu most az arcom simogatja.

Finom, puha a keze, de hideg.

– Dása, meg tudnád mondani, hogy az előző forgás miért nem sikerült?

Nem értem, ha tánctanár néni, akkor miért kérdezi. Tudnia kellene.

– Mert kicsi vagyok, nem tudom elég magasra tenni a lábam. Nem nyúlik fel odáig. Nem erősek, és nem hosszúak.

– Ezt kitől hallottad?

– Ekaterina néni mondta az egyik órán.

– Pontosan mit mondott? – kérdezi megint a néni.

Anyura nézek, ő bólogat.

– A dagadt lábam nagyon nehéz ahhoz, hogy felemeljem. Ekaterina néni hiába nyújtotta, azt mondta, tömzsik, mint egy disznóé. Tudom, mi az a disznó, olyan, mint a malac.

– Miből indítasz el egy Grand fouetté en tournant attitude-öt?

Szeretek a balettról beszélgetni.

– Kilépésből. Developpé-val kezdek á la seconde-ban és lábdobás van előre 4-es vagy 6-os irányba.

Lehet, hogy a néni beteg, mert nagyobb lett a szeme. Le kellene feküdnie pihenni, anyu mindig ezt mondja, ha valaki beteg.

– Milyen pozícióban?

Ez könnyű.

– Első pozícióban. Betegnek tetszik lenni?

Megkérdezem tőle, anyu tőlem is megszokta.

– Nem, Dása, nem vagyok az. Mi jön ezután a forgásban?

– Féltalpon félfordulatos fouetté croisé attitude-ben, relevé-ben befejezve.

– Köszönöm, Dása. Anyukáddal beszélgetek egy kicsit, ha nem bánod.

Megrázom a fejem, és visszafordulok a tv felé. Nézem tovább a balettelőadást, amit anyu indított el nekem rajta. Újra elesek. Csak párszor tudtam megpróbálni, mert vége lett. Kimegyek anyu után, ő újra be tudja kapcsolni. Sehol nem találom, de a hangját hallom.

– Dása imád balettozni, nem tudom, képes-e rá, hogy abbahagyja.

– A lánya kimagasló tehetség, de a balettban semmi esélye. Ahogy Ekaterina is megmondta, a magassága százhatvanöt centiméter környékére várható, és ne felejtse el, hogy nem elég flexibilis az izomzata. Egyetlen komoly balettoktató sem fog bajlódni vele, mert nincs esélye. – A néni nagyon gyorsan beszél anyuhoz.

– De ezt szereti.

– Majd megszeret mást. Nézze! Oroszország a tánc fellegvára. A balett sokszor csak a kezdet. Ne vegye el a lányától a lehetőséget. Hatalmas tehetség, és valóban szenzációs a memóriája. Gimnasztikához nem elég erős, baletthoz nem elég vékony, viszont versenytáncosnak tökéletes, mert nőies kislány. Bízza rám, és két év múlva már Oroszország bajnoka lesz.

– Nagyon magabiztos. – Anyu keveset beszél.

– Nem ma kezdtem a szakmát. Ahogy Ekaterina fogalmazott, mindent megtett, mert meg akarta tartani a lányát. Egy évet áldozott rá, de balettra haszontalan.

– Furcsa, hogy ezt mondta egy hétéves kislányra, főleg, ha közben szenzációs tehetségnek tartotta. – Most megint anyu beszél.

– Ez itt Oroszország, asszonyom. A tánc magas színvonala itt elvárás. Nem véletlenül vagyunk ennek a világnak a nagyhatalmai. A lánya vagy versenytáncos lesz, vagy semmi ebben az országban, ezt garantálom.

– Kegyetlenség így beszélni a lányomról!

– Akkor készüljön fel, mert én kegyetlen is maradok! A cél szentesíti az eszközt, ezt tartsa szem előtt!

Csend van. Senki nem beszél. Anyut meglátom végre.

– Dása, drágám, hát te mit keresel itt? Nem gyakorolsz?

Sír. A kezével törli le a könnyeit. Biztos azért sír, mert elrontom a forgásokat.

– Vége lett. Szólni akartam.

– Újraindítjuk, jó?

Bólogatok, de már nincs kedvem gyakorolni, mert anyu szomorú. Kézen fog, és bemegyünk a szobába. Megnyom pár gombot a távirányítón, és újraindul a balett, amit néztem. Megsimogatja a fejem, és ad egy puszit az arcomra.

– Dása, jól jegyezd meg, amit most mondok. Figyelsz?

Bólogatok. Anyu nagyon furcsa lett.

– Soha ne engedd, hogy valaki azt higgye, nem vagy képes bármire. Mindent el tudsz érni, amit csak szeretnél. Mutasd meg nekik! Bármi legyen is az! Nincs lehetetlen, csak akarni kell! És jól jegyezd meg! Különleges vagy! Te az én lányom vagy!

Nem értem, anyu miről beszél. Lehet, hogy ő is beteg. Leül a fotelba, és nézi, ahogy gyakorolok. Próbálom jobban csinálni, kevesebbet elesni, de ő egyre jobban sír. Amikor újra vége lesz a balettelőadásnak, leülök a földre. Piros a lábam. Fáj. Már nincs kedvem gyakorolni. Anyura nézek.

– Mit jelent az, hogy haszontalan?

Felriadok. Mindenemről folyik a víz, a lepedőm összegyűrődött alattam. A hajam a fejemre tapadt, és úgy zihálok, mint egy kutya. Csak álmodtam. Nincs baj. Régen volt. Elmúlt. Minden rendben van.

Téged vajon szeret-e valaki? Visszhangzik a fülemben. Ránézek az éjjeliszekrényen lévő telefonomra. 5:15. Ki kel fel ilyenkor? Elegem van. Az elmúlt egy hét maga volt a pokol. Még hogy sors! Jó, hogy nem egyből Istennel jön ez itt nekem. Vergődöm az ágyban, mint valami szerencsétlen. Képtelen vagyok visszaaludni rendesen, mindig felébredek. Olyan elkeseredett vagyok, hogy végül kipattanok az ágyból, és egy gyors ötlettől vezérelve úgy döntök, elmegyek futni. Magamra rángatom a futóruhám, ami többe került, mint másoknál egy nappali szoba bútorzata, de nem érdekel. Nem születünk mind egyformának.

Kilépek a lakásom ajtaján, lekocogok a lépcsőn, beteszem a fülhallgatóm, és elindítom a zenelejátszóm. LXE és Edison közös számára, az Aná minyá zábila{8} című orosz dalra indul meg a lábam, és az utcára érve már futok is, ahogy csak bírok. Fogalmam sincs, mekkora utat tehetek meg, de egyre gyorsabb vagyok, mert hiába sietek, hiába menekülök, a gondolataim üldöznek. Már fáj a lábam, fáj a lelkem, fáj a szívem. De bármi történjen is, nem sírok. Én Dása Szmirnova, az anyám lánya vagyok! Én nem sírok! Megbotlom valamiben, és a földre rogyok. Képtelen vagyok felkelni. Minden erőm elszáll. Csak bámulom a földet magam előtt. Nem kellettél a kutyának se. Én akkor sem sírok!

A karomra rögzített telefonom kijelzőjét feloldva a gyorshívót használom. Második csörgésre fel is veszi.

– Kincsem, hogyhogy ilyen korán? Minden rendben? – szólal meg egy érdes, tiszteletreméltó férfihang a fülemben oroszul.

– Apa… én… – Bárhogy is keresem a szavakat, nem találom.

Megkönnyebbülök, hogy nincs is szükség rá, a hangom elárulja minden baj forrását.

– Lányom! Bármily bántás is ér minket ezen a világon, arról magunk is tehetünk. Nincs olyan erős kéz, amely pihenés nélkül bírna örök időkig pajzsot tartani maga elé.

Lehunyom a szemem, még mindig a betonon ülve.

– Tudom.

– Ki bántott meg annyira, hogy aludni sem tudtál?

– Megismertem egy férfit.

– Oh. Ennek önmagában egy nagyon jó hírnek kellene lennie. Mit mondtál annak a szegény fiatalembernek, amiért a hozzávágott kövek után nem kenyeret dobott vissza?

– Apa! Miért gondolod egyből, hogy én vagyok a hibás?

– Ezt most te mondtad gyermekem, nem én – tart egy kis szünetet. Így szokta, hogy legyen hatása a mondatainak. – Mellesleg nem úgy hívtál fel, hogy az a hitvány fráter mit képzel magáról, ezért gondoltam, annyira alávaló nem lehet.

– Azt mondta, hogy a kutyának sem kellek.

– És te mit gondolsz, kicsim? – Apa hangja is szomorúvá válik.

Ez a téma számára is fájó emlékeket idéz. Hirtelen azonban felszívom magam, mert újra eszembe jutnak anyu szavai.

– Azt, hogy én Dása Szmirnova vagyok! – replikázok határozottan.

– Nem lehetne, hogy egyszerűen csak elnézést kérj azért, amire ez a fiatalember ilyet válaszolt neked?

– Én?

Sóhajt egy nagyot a telefonba, amikor megszólal a csipogója. Ügyeletes. Mindig ügyeletes.

– Dása, kislányom. Csak gondold át, amit mondtam, rendben?

Tudom, hogy mennie kell, ezért nem akarom feltartani.

– Rendben.

– Szeretlek, drágám. A műszak végén felhívlak.

– Jó munkát! – várom, hogy kinyomja a telefont, de nem teszi. Tudom, mire vár. – Én… én is téged, apa!

A vonal megszakad. A mindenem ez az ember.

Nem számolom a földön töltött perceket, anélkül is tudom, hogy többet töltöttem el összerogyva, mint kellett volna, így végül megrázom a fejem, és feltápászkodom. Visszaindulok az otthonomba. Már nem futok, csak sétálok. Egy kicsit rövidebb utat választok, de még így is lejárom a lábam, mire megérkezem. Szerencse, hogy szeretem ezt a környéket.

Szentendrén élek, azon belül a Bükkös parton, egy új építésű, négylakásos, grandiózusnak számító apartmanház egyik lakásában. Minden szempontból kitűnő választás volt édesanyám szülővárosában maradni. Szinte nem is mérhető a fővárostól lévő távolsága, mégis világbéke szintű nyugalom uralkodik itt az év nagy részében. Nyáron is csak pont annyi a pezsgés, amennyi szükséges, bár a turisták akkor is a belvárost támadják a Duna korzó, a macskaköves zegzugos utcák és a fejük fölé lógó, szivárványszínben tündöklő esernyők miatt.

Ahogy átlépem a kertkaput, ugyanaz az érzés fog el, mint amikor háznézőbe jöttem. Szerelem volt első látásra. A lakásba érve a fürdőszoba felé veszem az irányt, és teleengedem a méretes sarokkádat habfürdővel. Hátha a lelki állapotom segítségére siet. A zenét nem kapcsolom ki, csak átállítom kihangosított verzióra. Szinte soha semmit nem csinálok zene nélkül. A csenddel nem kötöttünk barátságot, mert nem kedvemre való a gondolataimmal kettesben maradni. A futóruhám a szennyeskosárba dobom, és belépek a kádba. Elindítom a kedvenc számom, a kedvenc énekesnőmtől. Polina Gagarina 2015-ben lopta be magát egy életre a szívembe, amikor az orosz The Voice tehetségkutató negyedik szériáját megnyerte. Azóta sem született a Kukushkánál{9} gyönyörűbb dal a földön. Ahogy ellep a víz, becsukom a szemem, és megszűnik a világ.

Egy órával később, miután szárazra töröltem magam, felvettem egy földig érő, fehér maxiruhát, amit egy világoskék, széles övvel díszítettem, ezzel is kiemelve a derekam. Világoskék fülbevalót és ugyanilyen színű magas sarkú szandált húztam, besütöttem hullámosra a hajam, amit szabadon hagytam és árnyalatnyi sminket tettem fel.

A tükörben nézem magam. Sosem voltam az a fajta, akinek a külsejével gondja akadt. Vékony vagyok, bár ez világéletemben elvárás volt. Hol van már a disznólábú Dása Szmirnova? Két kiló plusz, és koplalok egy hétig. Nincs kilengés. Szeretem az arcom, a bőröm és hajam színét is. Apától örököltem, ahogy a szemem színét is. Tökéletesen hozom az orosz vonalat, bár a szépség anyám szerint az ő érdeme. Szerinte az orosz stílus keveredett a magyar szépséggel. Tény, hogy úgy tartja a világ, hogy a magyar nők a legszebbek, ami az orosz hölgyekre már kevésbé mondható el, de így vegyes felvágottban minden kétséget kizáróan igencsak jól sikerültem. Nem érzem beképzeltségnek, ha egy nő elégedett önmagával. Az egészséges önbizalom fontos. Ha pedig valaki nem szereti önmagát, lépjen a tettek mezejére, és essen neki a külsejének, mert az bizony formálható, változtatható. Nem a plasztikára gondolok, bár ha egyszer úgy alakulna, hogy szükségem lenne rá, én aztán egy percet sem hezitálnék. Jelenleg azonban mindenem a sajátom. Egyetlen dolgot minden nőnek meg kellene jegyeznie, de nagyon: A lakásból csak tökéletesen lépünk ki, vagy sehogy!

A garázsajtót felnyitva, beülök a full extrás, idén gyártott, hófehér Mercedes E53-as Coupémba, hogy elinduljak a mai napom első állomására. Sokan gondolhatják első látásra, hogy egy kitartott, rátarti picsa vagyok, legalábbis volt exem, aki így fogalmazott. Ebből is látszik, mennyire nem ismert az a barom! Bevallom, hogy kiugróan jó anyagi körülmények közé születtem. Apám orvos, anyám tolmács. Ettől függetlenül sosem voltam kitartott vagy eltartott. Tizennyolc éves korom óta dolgozom, keményebben és többet, mint sok mai magyar, lusta férfi. Nem vagyok sem Facebook-, sem Insta-celeb, aki abból él, hogy mutogatja a rajta lévő szőrmekabátot a követőinek. Amúgy is állatvédő vagyok! Megveszek magamnak mindent, amit szeretnék, ámbár mindenki azt gondol, amit akar, de ha ledolgozták a felét annak, amit én, akkor legyen itt csak pálcatörés. A rádióban felcsendül Ed Sheeran és Justin Beiber közös száma, az I don’t care. Nem orosz dal ugyan, de azért bírom ezt a számot. Felhangosítom, és együtt éneklek velük. No, nem alapítanának velem zenekart! Budapestre megyek, de autóval pikk-pakk odaérek. Szerencsére nincs nagy forgalom.

Leparkolok egy régi épület előtt, majd felsétálok a lépcsőn. Még mielőtt bekopognék, már nyílik is az ajtó előttem. Nem sokkal később már el is foglalom a jól megszokott helyem, és mesélni kezdek, ahogy minden alkalommal, miután kényelembe helyezem magam a virágos, vintage stílusban kialakított szobában. Itt mindig repülnek a percek.

Nem tudom, mióta beszélhetek már, de mindent részletesen mesélek el, pont úgy, ahogy valójában megtörtént, időrendi sorrendben, míg az összegzéshez nem érünk.

– Miért esik ez ennyire rosszul magának, Dása? – kérdezi a pszichológusom.

– Természetesen azért, mert nem volt igaz, amiket mondott. Jó, az, hogy kimért vagyok, lehet, de ez nem jelent egyet azzal, hogy ne lennék jó ember, vagy ne kellenék a kutyának se. A saját döntésemből vagyok egyedül. Amúgy is, pont egy olyan ember akar pálcát törni felettem, akivel egy drogrehabilitációs központban találkozom? Na, jó vicc.

– Nem ott találkozott vele először – vágja rá rögvest a negyvenes évei vége felé járó, komoly arcú nő előttem ülve.

– A lényegen nem változtat.

– Arra még nem gondolt, hogy ne ítélkezzen, Dása? Mindannyian követünk el hibákat. Maga is. Én is. Biztosan ez a fiatalember is követett el.

– De ilyeneket? Csak a gyenge emberek drogoznak.

– Maga még sosem gyengült el, Dása?

Ez övön aluli kérdés.

– De én sosem nyúltam semmilyen szerhez, pedig lett volna okom rá bőven. – Haragos a hangom.

– Például?

Mély levegőt veszek. Kikészít ám az örökös kérdezgetésével. Én beszélgetni jövök, ő meg állandóan csak kérdéseket tesz fel.

– Tudja jól, mire gondolok.

– Nem tudom, Dása. Nem vagyok gondolatolvasó.

Nem hiszem el ezt a nőt, csak kihúzza belőlem.

– Miért gondolja azt mindenki, hogy neki rosszabb sorsa van másoknál? Miért gondolják az emberek, hogy a saját gondjuk a legnagyobb, a legfájdalmasabb? Hogy mások terhei könnyebbek? Szétnézek magam körül, és mindenki csak sír, jajgat, holott aranyéletük van, csak nem látják a fától az erdőt, mert ezt szokták meg, és így könnyebb élni.

– Dása, maga nem azt gondolja, hogy a maga élete mindenki másénál sanyarúbb?

– Én ezt azért gondolom így, mert az enyém tényleg sanyarúbb másokénál – jelentem ki határozottan.

– Miért gondolja azt, hogy magának rosszabb sorsa van? Hogy a saját gondja a legnagyobb, a legfájdalmasabb? Maga is csak sír, és jajgat, miközben aranyélete van, Dása. Lehet, hogy nem látja a fától az erdőt, mert ezt szokta meg? – idézi vissza a pszichológusom szinte szóról szóra az előző mondataimat.

Csendben maradok. Emésztek.

– Dása, miért keltette fel az érdeklődését ez a férfi? – folytatja.

– Én nem mondtam, hogy felkeltette az érdeklődésem – tagadok nyomban.

– Valóban? Pedig több mint fél órája csak róla beszélünk.

Hangosan kifújom a levegőt. Jól van, agyzseni.

– Oké, nézze! Lehet, hogy jóképű – adom meg magam.

– A szomszéd is jóképű – mosolyodik el.

– A szomszédnál sokkal sármosabb – válaszolom, mert az öltönyös, ám szőrös, pocakos csávóval egy lapon sem lehetne említeni.

– Valóban?

– Igen, mert ő magasabb nála. Sokkal. Olyan száznyolcvanöt centi lehet, a magas sarkú cipőmben is felfelé kellett rá néznem. Világosbarna, rövidre nyírt haja van, tudja, olyan divatos. Ugyanilyen színű a rövid szakálla is. Barna a bőre. Nem, mint a csoki, inkább olyan karamellaszínű. A nap sugara feltehetően a barátja. Aznap este fehér tapadós pólót viselt farmerral, de tegnap félmeztelenül láttam egy melegítőalsóban. Kockás hasa van. Mintha rajzoltam volna. De nem ez a legfeltűnőbb. Tele van tetoválva. A karja, a háta, a mellkasa. Egészen a nyaka aljáig futnak. Olyan, mintha egy festővásznat viselne a bőrén. Kicsit ijesztő, mégis vonzó. A szeme pedig, mint a smaragd, de úgy csillog, mint a gyémánt. Az első pillanatban közömbösséget, később pajkosságot, majd vágyat sugárzott. Legközelebb már meglepettséggel tekintett rám, majd tisztelettel, végül pedig lenézően. Volt benne harag és gyűlölet. Megbántottság, sértettség. – Az emlékek hatására lehunyom a szemem.

Mikor kinyitom, a pszichológusom azzal a tipikus „mindent elértem” ábrázattal, elégedetten néz rám. Meg se kellene szólalnia, tudom én, mi van. Ettől függetlenül megteszi.

– Nahát, Dása! És mit mondana ez a fiatalember, ha ugyanezt a kérdést neki tenném fel?

– Azt csak ő tudhatja, én sem vagyok gondolatolvasó – vonom meg a vállam.

– Valóban?

Utálom ezt a szót.

– Gondolom, azt mondaná, rideg vagyok és ugye, mint tudjuk, érzéketlen. Szerintem gonosznak tart.

– És az volt vele, Dása?

Elgondolkodom. Nem szeretek beismerni dolgokat ilyen mélységükben.

– Talán! Egy kicsit.

– Mi lesz, ha ma találkoznak?

– Semmi!

– Valóban?

Aj.

– Gondolom, bocsánatot kellene kérnem – mondom kelletlenül, miközben piszkálni kezdem a meseszépre manikűrözött körmöm.

– Ezt most kérdezi, vagy mondja?

– Gondolom, mondanom kellene.

– Mi lenne, ha nem gondolkodna annyit, Dása? Csak cselekedjen! Menjen el ma az órára, de ne törje azon magát, mi volt tegnap, vagy mi lesz ma. Csak menjen és tegyen úgy, ahogy ott, abban a pillanatban a legjobbnak érzi. És mindegy, hogy az jó vagy rossz. Csak csinálja!

– És ha később megbánom, amit abban a pillanatban érzek?

– Ne rágódjon! Ne túráztassa ezen az agyát! Ezen akkor is elég gondolkodni, ha már tudjuk, mit kell megbánni. Tetszik magának ez a férfi, Dása?

Ez már több a soknál! Mély levegőt veszek. Essünk túl rajta.

– Tetszik nekem az a férfi – nyögöm ki nagy nehezen.

– És ez baj?

– Gondolom, igen – hezitálok.

– Ne gondolkozzon!

– Szerintem ezt már nem lehet helyrehozni – vallom be a félelmem.

– Valóban?

4. FEJEZET

HUNOR

Biztos nem szerzek örömet ennek a goromba kis libának azzal, hogy ma is levegőnek nézhet. Felfelé megyek a lépcsőn, a lakrészem felé tartva, mikor Rózába, a központ vezetőjébe botlom. Meglepődést tükröz az arca, és meg is áll velem szemben.

– Hát te? – kérdezi nemes egyszerűséggel.

Most kell jól hazudni.

– Úszom a dolgaimmal, muszáj bepótolnom a papírmunkát a heti zárásra.

– Rendben, csak meglepett, hogy pont a kedvenc órád hagyod ki.

Mosolygok, hátha úgy hihetőbb a kamuzásom.

– A kedvencem és az egyetlen, amitől nincs lelkiismeret-furdalásom, ha hiányzom róla, mert profi vagyok benne – vigyorgom nagyképűen.

Jól van, megy ez neked, Hunor.

– És továbbra is szerény vagy, fiam! – kacsint rám. – De kérlek, ne legyen tele helyesírási hibával az a heti jelentés.

Nem lehetek mindenben ász. Kerültem a sulit akkoriban, de sokat javultam.

Szerencsére gyorsan utamra enged, nem is volt ez olyan nagy dolog. A lépcsőfordulóban kinézek az ablakon, és az ég felé emelem a tekintetem. Bocs, öreg, meggyónom becs’ szó.

Benyitok a szobámba, és ledobom a felsőm az ágyra. Nincs itt valami hivalkodó luxus. A falak vajszínűre vannak festve. Van egy bézs szőnyegem, amit magam vettem. Nem perzsa, de nagy és puha, pont a célnak megfelelő. Az ágyam inkább nevezhető egy nagyobb egyszemélyes ágynak, mint franciaágynak. Az ágynemű is le volt akciózva anno, de krepp, szóval legalább nem kell vasalni. Van egy íróasztal és egy egész alakos tükör is. Éjjeliszekrény, lámpa, egy kis gardrób. Mi kell még? A fürdőszobám patyolattiszta, hófehér és modern zuhanykabinom van, ami nem engedi ki a vizet. A WC egy másik ajtóból nyílik. Szóval ez egy lakosztály, ha jobban meggondolom. Bírom nagyon. Megtanultam rég, hogy nem az jelenti a boldogságot, ha van egy dög nagy házam és egy kurva drága luxusautóm. Az csak mind azt jelzi, valami hiányzik az életből. Olyan pótlékfélék. Bár nem mondom azt, hogyha találnék egy megfelelő nőt, akivel családot is alapítanék, nem vágynék egy házra, ami a mi otthonunk, de az már azért lenne, hogy a boldogságunkat legyen hova beköltöztetni, nem pedig azért, hogy annak a megvásárlásától legyek boldog. Ok-okozat. Ha úgy alakul, szívesen veszek egy szép, biztonságos, akár drága autót is a családomnak, de csak azért, hogy a gyerekeimet biztonságban tudjam. Én nagyon jól elvagyok a régi, öreg, ütött-kopott Jeepemmel, amit a portás fiától vettem pár százezerért. Mindig lemosom, tiszta és rendezett. Gurul, és amúgy férfias is. Úgyhogy, tényleg mi kell még?

Valójában semmi dolgom. Kivételesen a heti jelentésem is készen van, bár ez annak köszönhető, hogy az éjszaka egyetlen percet sem aludtam, így fogtam magam, és megcsináltam, hátha el tudom terelni a figyelmem erről a szőke kígyóról. Elképzelésem sincs, mitől lesz valaki ilyen, mi kell ahhoz, hogy egy nőnek így marjon a nyelve, de ha felnőtt korára sem jutott el odáig, hogy segítséget kérjen, akkor lehet, hogy menthetetlen.