NICKY PELLEGRINO

Az olasz vakáció

Budapest, 2023

A mű eredeti címe:

Nicky Pellegrino: To Italy with Love

Copyright © Nicky Pellegrino 2021

First published in Great Britain in 2021 by Orion Fiction,

an imprint of The Orion Publishing Group Ltd.

Fordította: Beck Anita

Magyar kiadás © 2023 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Takács Kriszta

Nyomdai előkészítés és tördelés: Formula Stúdió

Original cover design © Hachette Australia

Borítóterv: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-615-5921-60-5

MOBI ISBN 978-615-5921-61-2

Assunta

Montenello városának főterén a szökőkút mellett fehér ruhás lány állt. Ebben voltaképp még nem volt semmi figyelemre méltó. A meseszép helyen kora tavasztól késő nyárig szinte minden hétvégén feltűnt egy-egy boldog menyasszony a vőlegényével. Ma feltámadt kissé a szél a dombtetőn fekvő városkában, belekapott a menyasszony fátylába, összeborzolta a kezében tartott csokor virágait, ami kissé megnehezítette a fotós dolgát.

De a romantikus kis tér még így is ideális helyszín volt az esküvői fotózáshoz. A nap fénye visszaverődött a szökőkút hullámos kőlapjaira lezúduló víz felszínén. Alig néhány lépésnyire állt a városháza, ahol az esküvői ceremóniát tartották, és a hotel is csak rövid sétányira volt, ahol a fogadást rendezték.

Az esküvők eleinte újdonságszámba mentek a városban. Az emberek megálltak, hogy végignézzék az eseményt, mosolyogva osztoztak az ifjú pár örömében, s élvezték a szerelem illatát a levegőben. Mostanra azonban olyan sok lett itt az esküvő, hogy a helyiek már alig-alig emelték fel a fejüket hétköznapi teendőikből, már nem érdekelte őket a menyasszonyok ruhája, sem a kamera előtt elcsattanó csókok.

Assunta trattoriájának{1} konyhájából éppen rá lehetett látni az egész piazzára.{2} Az asszonynak ritkán akadt annyi dolga, hogy ne tudott volna megállni a munkában, hogy kis időre kinézzen az ablakon. De hogy Assuntát mennyire érdekelték az esküvők? Gyakorlatilag semennyire.

Amikor még jóval fiatalabb volt, azt gondolta, valamikor a jövőben neki is lesz majd esküvője. Akkoriban még mindenki így gondolkozott: párt választott, és közös életet kezdett valakivel, Assunta pedig nem is sejtette, hogy nála ez másképp alakul majd. Csakhogy azóta sok ember elköltözött Montenellóból, Assunta iskolatársai közül szinte mindenki, a barátai és a családjaik is. Az üzletek bezártak, a házakat bedeszkázták, az emberek pedig nagyvárosokba költöztek a munka reményében, vagy távoli országokba emigráltak.

Assunta azonban nem szerette volna követni őket. Míg mások elmentek, ő még mélyebb gyökereket növesztett a délolasz dombokon erődként magasló városka sziklás talajába.

Hétköznapjait teljesen lekötötte a trattoria vezetése, amelynek falait durva vakolat és színes kerámialapok borították. Ebéd- és vacsoraidőben sokan megfordultak nála, a vendégek hangosan átkiabáltak egymásnak egyik asztaltól a másikhoz, miközben Assunta ételt mert a tányérokba, és felszolgálta nekik. A csöndesebb időszakokban átment a féltestvéréhez, Renzóhoz, megivott vele egy italt, és megbeszélték az aktuális dolgokat, híreket. Azután minden egyes nap végén ott várta a háza a kerttel, amit gondozni kellett, és a kényelmes ággyal, ahová lehajthatta a fejét.

Pedig Assunta egyáltalán nem volt még idős, a negyvenes éveiben járt, de az esküvővel kapcsolatos álmait már egy ideje elengedte. Elhitette magával, hogy egy férj nem tenné annál boldogabbá, mint amennyire boldog.

Assunta nem sokat változott az elmúlt pár évben, legfeljebb kissé kigömbölyödött, a város azonban annál többet. Montenello sok éven át elszigetelt és csöndes városka volt. Ezen a helyen nem sok minden történt, miután a fiatalok mind elmentek. Az üres épületek düledezni kezdtek, a mézsárga falak kövei közé beette magát a gaz, és lassú korróziónak indultak. Az olasz hegyvidéki városkák nagy részével ugyanez történt. Úgy tűnt, mintha senkit nem érdekelne már, hogy bármit is tegyen értük.

Aztán egy napon érkezett egy új polgármester, tele energiával és új ötletekkel. A montenellóiaknak azt ígérte, hogy ez a hely nem lesz tovább szellemváros, mert ő megtalálja a módját, hogy megmentse. Persze mindenki azt feltételezte, ez is csak a szokásos szájhősködés, és a hangos szavakat senki nem váltja tettekre. Legnagyobb meglepetésükre azonban az új polgármester betartotta az ígéretét, és a város apránként kezdett átalakulni, fejlődni.

A változások legnagyobb része Assuntát nem érintette. Ő tovább élte megszokott életét, még akkor is, ha ez azzal járt, hogy végig kell hallgatnia a házak megmentésére tett erőfeszítések hangjait, a fúrógépek és kalapácsok zaját. Amikor érkezni kezdtek a külföldiek, Assunta látta, ahogy a főtér körül nyüzsögnek. Néhányan még a zsúfolt kis trattoriába is benéztek. Amikor azonban látták, hogy a helynek még rendes étlapja sincs, és semmilyen választékot nem kínál a vendégek számára, hamar kihátráltak.

A szállodában nyílt egy új étterem, ahol modern olasz konyhát vittek, Assunta pedig biztosra vette, hogy ott jobban kiszolgálják a turistákat. A saját főztjét inkább a helyieknek szánta, azoknak, akik mindig is nála ettek. Hagyományos ételek voltak ezek, melyeket szívvel-lélekkel készített, kíséretként ropogós héjú kenyeret kínált melléjük és egy kancsó gyümölcsös, friss fehérbort.

Assunta életének ritmusa ugyanaz maradt, csupán az adott évszaknak megfelelően változtak az elkészített fogások. A tükörben minden reggel ugyanaz a kissé molett, jelentéktelen barna nő nézett vissza rá, nem egy olyan ember, aki valaha is megtalálná a szerelmet. Ezen soha nem is elmélkedett volna túl sokat, ha nem látja a menyasszonyokat a szökőkút mellett állni, tele reménnyel és szerelemmel; ha az esküvői szezon alatt nem nézi őket nap mint nap, ahogyan fehér ruháikban egyfolytában arra emlékeztetik, amit ő soha nem kaphatott meg.

A ma reggeli menyasszonynak szép, hófehér bőre volt és elegáns arcvonásai. A szél belekapott hosszú fátylába, amit a vőlegény igyekezett megfogni. Mindketten nevettek, ahogy a felerősödő szél röptette a finom, fehér anyagot, miközben a fotós próbálta megörökíteni a pillanatot.

Assunta elfordult az ablaktól, és figyelmét a marhahúsra terelte, amit éppen pácolt. Ha rá is rátalált volna a szerelem annyi idősen, mint amennyi ez a lány lehet, mostanra már biztosan kialudt volna a szenvedély szikrája. De mégis, ahogy fakanalával lassan kevergette a sűrű boros-paradicsomos szószt, akaratlanul is elképzelte, mennyire más lenne az élete, ha volna mellette valaki: valaki, akivel együtt nevethet és mindent megbeszélhet, és akire számíthat, amikor úgy érzi, egyedül nem megy.

Sarah-Jane

Minden a legnagyobb rendben ment egészen addig a pillanatig, amíg egyszer csak el nem romlott az egész, és az első dolog, ami eszembe jutott, az volt, hogy milyen sokan mondják majd nekem: „Ugye megmondtam?” Elsőre semmi mást nem éreztem, csak mérhetetlen haragot, majd nem sokkal utána pánikba estem. A kisautóm, ami gond nélkül repített végig több száz kilométeren, egy olasz hegyi kisváros főterének közepén egyszer csak felmondta a szolgálatot.

Montenellóba csak azért látogattam el, mert az egyik magazinban olvastam róla egy cikket, hogy a polgármester egy euróért árulja itt a házakat, és ezzel a módszerrel újjáéleszti az addig haldoklásra ítélt várost. Ez a történet izgalmasnak tűnt, és úgy éreztem, érdemes körülnézni itt egy kicsit, mielőtt továbbindulok dél felé. Elvégre pont ezt a fajta spontaneitást kerestem ezen az utazáson. Hogy szabadon eldönthessem, mit teszek, ez volt az egész útnak az értelme.

A város kellemesnek tűnt, bebarangoltam a szűk utcákat, aztán megálltam a főtéren, ahol épp egy menyasszony és egy vőlegény pózolt a fotósnak, majd benéztem egy kis pasticceriába,{3} ahol vettem egy sütit, melynek puha piskótája mennyei vaníliakrémmel és karamellel volt megtöltve. Néhány óra múlva, amikor már Montenello minden látványosságát kimerítettem, úgy döntöttem, folytatom az utat.

Baxterrel beültünk a kocsiba, és indítottam. A motor pöfékelve életre kelt, majd egyszer csak nagy durranást hallottam, mintha nekimentem volna valaminek, ami egyértelműen nem történt meg, hiszen az autó még egy helyben állt. Néhányan hátrafordultak, és bámulni kezdtek, majd amikor látták, hogy semmi érdekes nem történt, elfordultak. Az egyetlen látvány én voltam egy mozdulatlanul álló kocsiban. Újra indítani próbáltam, de hiába.

– A francba, a francba, a francba – ismételgettem.

Baxter aggódó pillantást vetett rám borzas szemöldöke alól, mintha csak egész idő alatt biztosra vette volna, hogy valami hasonló fog történni velünk.

Viszonoztam a pillantását.

– Minden rendben lesz, keresek egy szerelőt. Nem hinném, hogy komolyabb a baj.

A lelkem mélyén azonban egyáltalán nem éreztem magam ennyire magabiztosnak. A kocsik működése számomra örökös rejtély volt; amikor elindultam erre az útra, a vezetésen kívül nagyon mást nem tudtam az autókról. Pontosan ezért mondta minden barátom, hogy katasztrofális ötlet így nekivágni a kaotikus olasz forgalomnak. Attól függően, hogy épp kit hallgattam, a legjobb esetben is vakmerőségnek tartották, a legrosszabb forgatókönyv szerint pedig az utakon lelem majd a halálomat, nagy valószínűséggel mások életét is veszélyeztetve.

Az egyetlen ember, aki nem akart lebeszélni, az anyám volt. Ő tudta, mennyire konok vagyok, ha egyszer elhatároztam valamit. Szintén anya volt az, aki ott volt mellettem, végignézte és végighallgatta, amikor minden összeomlott körülöttem. Együtt éltük át az egészet, és mindenki másnál jobban értette, milyen érzések dúlnak bennem.

Közel állok anyukámhoz, jóval közelebb, mint amit a barátaim többsége normálisnak tart. Volt egy aprócska garzonlakásom Notting Hillben, és anyuval folyton egymásnak adtuk a kilincset. Hol én voltam nála, hol ő nálam. Talán azért alakult ez így, mert apám egész kis koromban meghalt, és anyám egyedül nevelt fel, így lettünk mi legjobb barátok. Anya rendkívül szórakoztató, és soha nem akarja megmondani, hogyan éljem az életem.

Ennek ellenére nem kellett egyetlen szót sem szólnia ahhoz, hogy tudjam, Tommal kapcsolatban vannak kifogásai. Mert valóban nem a legjobb ötlet a saját főnököddel viszonyt kezdeni, nem igaz? Így, visszatekintve, már én is tudom.

De ki tudott volna ellenállni Tom Whiffennek? Aki valaha is látta zsűrizni őt a tévés főzőműsorokban, követte az Instagramon, megvette a könyveit vagy akár egy rövid időre is megpillantotta a Soho egyik menő éttermében, azt azonnal elvarázsolta. Az a széles váll, meg persze az a mély, férfias hang. Tomnak emellett szörnyen kellemes a modora; meg persze hihetetlenül vonzó is. Ahogy már említettem, ki tudna neki ellenállni? Én, a hétköznapi lány biztosan nem. Úgy vonzódtam hozzá, mint valami csillogó ékszerhez, ami elbűvölt. Elég volt Tom közelében lennem, máris boldogabbnak éreztem magam.

Több mint egy évig voltunk együtt, habár az emberek többsége nem tudott a kapcsolatunkról. Nem mintha Tom nős lett volna, határozottan nem volt az; inkább az ismertsége volt az oka, hogy a magánéletét távol akarta tartani a bulvármédiától. És persze van még valami, amit a rajongók egyáltalán nem tudnak Tom Whiffenről: hogy nem is olyan remek szakács, mint amilyennek mutatja magát. Na persze ahhoz nagyon ért, hogy esztétikussá tegye a dolgokat, és remek üzleti érzéke is van, de ha valaki megfőzte Tom receptjét az elmúlt öt év során – akár a honlapjáról, akár az egyik könyvéből vagy a magazinjából –, tudnia kell, hogy kivétel nélkül mindegyiket én kreáltam. Miközben Tom gondoskodott a körítésről, és ország-világ előtt beharangozta a dolgot, addig én a háttérben terveztem és tökéletesítettem a nevéhez fűződő recepteket.

Nem ritka ez – a celeb szakácsok gyakran vesznek igénybe segítséget. Tomnak azonban sikerült elhitetnie a világgal, hogy mindent egyedül csinál. Tom Whiffen With Love – ez volt a mottója; ez lett az első szakácskönyvének és magazinjának a címe is, sőt még az étteremhez is ezt a nevet használta fel.

Engem sohasem zavart, hogy nem kéri, kísérjem el a premierekre és a partikra. A legkevésbé sem érdekelt, hogy megemlítsen valamelyik könyvében vagy fotót tegyen ki rólam a honlapján. Nem akartam én sztár lenni, jobban bírtam, ha nem vagyok a figyelem középpontjában. Untig elég volt nekem, hogy azt csinálhatom, amit szeretek: nap mint nap elmerülhetek a kis konyhám csodás világában, ahol ínycsiklandó ételeket kreálhatok. Amikor pedig Tommal minden megváltozott, miután a munkakapcsolatból valami mélyebb lett, ámultan nyugtáztam, hogy az összes nő közül, akit megkaphatott, pont engem választott.

Semmiben nem úgy működtünk, mint a normális párok; soha nem mentünk étterembe ebédelni, nem jártunk moziba, sőt még egy parkba sem tudtunk elmenni sétálni, nehogy a paparazzók lefotózzanak. Kihívást jelentett titokban tartani a kapcsolatunkat, de Tom számára ez fontos volt, én pedig nem firtattam semmit. Közel kerültünk egymáshoz, naponta beszéltünk, és nálam töltöttük a hétvégéket, többnyire az ágyban vagy a kanapén kucorogva, az én főztömet ettük, miközben végeláthatatlan Netflix-maratonokat tartottunk.

– Boldog vagy, Sarah-Jane? – tette fel időnként a kérdést anyám enyhén felvont szemöldökkel.

– Teljesen – vágtam rá mindig. – Nem is lehetnék boldogabb.

Azért persze számítottam arra, hogy a dolgok idővel változni fognak. Hogy lesz majd egy pillanat, amikor nyilvánosságra hozzuk, hogy egy párt alkotunk, de egyelőre nem bántam, hogy csak mi ketten vagyunk egymásnak. Nem siettem sehová, semmit sem akartam erőltetni, mert biztosra vettem, hogy Tom és én szép csendben egy hosszú távon is működő párkapcsolatot építünk. Az a sok együtt töltött nappal és éjszaka, amikor ketten voltunk, és én a terveit hallgattam, ő pedig megosztotta velem az álmait. Neki ez nagyon fontos volt.

Aztán Tom elkezdte bővíteni az üzletét, és egyre ambiciózusabb terveket szőtt, egyre többet dolgozott. Felvett egy Jo nevű asszisztenst, hogy kezelje a közösségi oldalakat és vigye az online shopot – addigra a Tom Whiffen With Love márkanév alatt egész sorozatot dobott piacra főzőedényekből és konyhai eszközökből. Jóval szinte kizárólag e-mailen keresztül kommunikáltam, és úgy tűnt, hatékonyan teszi a dolgát. Tom ezután megnyitotta az első Made With Love éttermét. Úgy tervezte, ez az első állomása egy étteremfranchise-nak, de a konyhát természetesen nem akarta személyesen vinni.

Felvett egy főszakácsot egy Dominique Clairmonte nevű francia nő személyében, aki annyira elegáns volt, hogy nehezen tudtam elképzelni róla, hogy bármelyik, általa főzött ételbe bele is kóstol. Tom mindig is szerette telt idomaimat, az ételemet is folyton dicsérte, de miután Dominique megjelent a színen, attól fogva mintha semmi nem lett volna rajtam elég jó.

– Dominique átnézte a magazin utolsó fél évben megjelent számait, és úgy véli, nem szentelünk elég figyelmet a legújabb gasztrotrendeknek – magyarázta Tom az egyik első fájdalmas üzleti megbeszélésünk alkalmával. – Muszáj foglalkoznunk azzal, hogy az emberek manapság hogyan esznek és milyen új összetevők hozzák lázba őket.

Végignéztem a listát. Állítólag manapság nagyon menő lett a Fülöp-szigetek konyhája, és Dominique azt javasolja, kezdjük a desszertekkel. A növényi alapú trendről, az egész vegán őrületről már lemaradtunk (az egészben az a legidegesítőbb, hogy én ezt már évekkel korábban említettem Tomnak), illetve Dominique véleménye szerint az ázsiai konyha bizonyos összetevőit is többet kellene használnom.

– Gochujang?{4} Most komolyan? – ráncoltam az orromat.

Nem mintha bármi kifogásom lenne a koreai fermentált chilipaszta ellen, de valahogy nem illett Tom Whiffen egyetlen receptjéhez sem. Még nem kúszott be eléggé a köztudatba.

– Az olvasóink nem akarnak olyan fűszerekbe invesztálni, amit egyszer nyitnak csak ki, majd hónapokig tárolják a hűtőjükben, és végül mehet a kukába – emlékeztettem Tomot. – Ők egyszerű, friss és gyors ételeket keresnek, nekünk legalábbis ezt mondják.

– Dominique szerint be kell indítani a fantáziájukat. Az étteremben ő sokat használja a gochujang pasztát. A múltkor egy csemegekukoricás kajához keverte, és fantasztikus lett. Őszintén mondom, soha nem kóstoltam még hasonlót.

– Az étteremben kínált ételek nagy részét otthon senki sem áll neki megfőzni. Túl sok a hozzávaló és túl bonyolult elkészíteni – vitáztam tovább.

– Dominique azt mondja, nincs akadálya annak, hogy egy-egy receptet modernizáljunk. És az én konyhai stílusom is ebbe az irányba halad most. Szeretném, ha te is támogatnád ezt az irányvonalat, jó?

Az elkövetkező egy-két hétben a főztömet uralni kezdte a gochujang. Ragukba és levesekbe kevertem. Használtam tacókban, páclevekhez és szószokban. Valóságos ízorgiát vitt az ételekbe, sűrű, ragacsos, iszapízű és csípős ízeket, igazi umamirobbanást{5} idézett elő. Még kis mennyiségben is, az összes kipróbált ételben üvöltött a jelenléte.

A helyzet az, hogy mindig büszke voltam a receptjeimre. Igaz, hogy nem az én nevem alatt futnak, de engem is izgalomba hoz, amikor arra gondolok, hogy az emberek a saját konyhájukban elkészítik valamelyiket. A Made With Love közösségi oldalain a követőink gyakran posztolnak képeket Tom világhíres répatortájának valamelyik változatáról (a titkos hozzávaló a currypor) vagy a dekadens málnás brownie-ról. Imádom látni, ahogy mindenki hozzáteszi a saját egyéniségét az ételekhez, és nem akarok senkit sem félrevezetni olyan receptekkel, amelyekben csalódnak, vagy ami esetleg nem is működik, mert nem az ízlésüknek megfelelő.

A gochujang volt az első hírvivője annak a szűnni nem akaró érzésemnek, hogy valami megváltozott, de nem jó irányba.

A következő hetekben egyre kevesebbet találkoztunk Tommal. Sokszor nem ért rá, hogy a hétvégét nálam töltse, és a telefonom sem csengett olyan sűrűn, mint korábban. Akár két nap is eltelt úgy, hogy nem beszéltünk, és amikor mégis, az általában az irodájában tartott megbeszélésben merült ki, ahol Dominique is jelen volt. Így aztán a kávé melletti nyugodt beszélgetéseket, amikor a legérdekesebb ötleteket feljegyeztem egy jegyzetfüzetbe, felváltották az Excel-táblázatok és a tervezőszoftverek. Dominique-nak voltak jó ötletei, de kifejezetten fájt, hogy az enyéim közül rengeteget unalmasnak nyilvánítottak. A megbeszélések végén engem ott hagytak egy hosszú listával, ők meg szépen leléptek.

– Tomnak most elég sűrű lett az élete – meséltem anyámnak. – Az étterem megnyitásával hatalmas pénzügyi kockázatot vállalt, és nehéz időszakon vagyunk túl.

Vártam és reméltem, hogy az élet visszatér a normál kerékvágásba, Dominique befolyása azonban egyre nőtt, míg végül úgy éreztem, mintha már nem is Tom lenne a főnököm, hanem ő. Ez a tény minden örömét elvette a munkámnak, és életemben először megterhelőnek éreztem.

– Nem gondolod, hogy van köztük valami? – tűnődött anya.

– Biztos, hogy nincs – válaszoltam. – Dominique leszbikus, és stabil párkapcsolatban él. Tom szimplán az ételeiért rajong, nem érte.

Számomra az első nyilvánvaló jel akkor érkezett, amikor egy napon a kezemhez kaptam a Made With Love magazin legfrissebb számát. Egész véletlenül feltűnt, hogy két receptemet is megváltoztatták benne. A világ egyik legdrágább fűszere a sáfrány, ezért én rendszerint nem használom. Miután alaposabban átnéztem a többi oldalt is, újabb változtatásokat fedeztem fel, többnyire az összetevőkben. Amellett, hogy váratlanul felbukkantak újabb fűszerek, többször is hozzákerült egy-egy teáskanál agaveszirup oda, ahová nem kellett, és az általam előírt olívaolajat vajjal helyettesítették. Úgy tűnt, mintha valaki eldöntötte volna, hogy az én eredeti receptjeim nem elég ízesek. Márpedig ennek nem lett volna szabad megtörténnie. Előfordult ugyan, hogy Tom változtatott egy-két dolgot a cikkek szövegében, hogy inkább az ő hangján szólaljanak meg, de a receptek mindig is az én felségterületem maradtak, én pedig rendkívül aprólékos voltam.

Azonnal felhívtam a magazin szerkesztőjét, aki kínosan zavarba jött, és elmondta, hogy Dominique hagyta jóvá utoljára a recepteket.

– És a honlapon is – ismerte el. – De semmit nem tehetek… sajnálom. Tom mindenről tudott.

Hirtelen émelygés fogott el. Tom talán már nem elégedett a munkámmal? De akkor miért nem mondja el ő maga? Próbáltam elérni mobilon, de nem vette fel, üzenetrögzítőre kapcsolt. Amikor az irodáját hívtam, Jo közölte, hogy megbeszélésen van.

Habár Jo az asszisztense volt, korábban alig találkoztunk, mert a munkánkban nem volt átfedés. Én a receptekért feleltem, miközben Jo gondoskodott minden másról, így a kommunikációnk rendszerint tömör volt, és baráti. Jo időnként e-mailben kért tőlem tanácsot, hogy milyen serpenyőt használjunk a Made With Love alapedény-sorozathoz. Vagy én hívtam fel, hogy elkérjem tőle Tom aznapi programját. Beszélgetéseink a szokásos kollegiális témákra korlátozódtak: megbeszéltük az időjárást, a nyári szabadság terveit, és megállapítottuk, hogy mennyire elfoglaltak vagyunk.

Az utóbbi időben egyre gyakrabban beszéltem vele, amikor próbáltam elérni Tomot. A napi hívások során mindig észszerű magyarázatot adott arra, hogy miért nem volt ideje felhívni. Jo először azt mondta, épp fotózáson van, majd egy podcast felvételén, azután több tárgyalás foglalta le, vagy éppen a legújabb könyvének promóciójával foglalkozott. Végül annyit beszéltem Jóval, hogy a végén a bizalmamba avattam, és elmondtam neki, mennyire aggasztanak a munkahelyen történt változások, mire ő biztosított arról, hogy csak túlreagálom a dolgokat.

– Tudom, hogy Dominique hogy tud viselkedni – jegyezte meg együttérzőn. – Majd szólok Tomnak, hogy hívjon fel holnap vagy valamikor, miután kicsit elcsendesednek a dolgok. Megígérem.

Jo viszont egyvalamit nem tett hozzá ezeken a hosszú beszélgetéseken, mégpedig azt, hogy az üzleti megbeszélésekre ő is elkísérte Tomot. Ennek fényében nagy meglepetés volt néhány nappal később együtt látni őket a Daily Post internetes oldalán. Egy lesifotós kapta le őket egy koktélpartin a The Groucho Clubban. Tom átkarolta a lányt, és egyik kezét a hasán pihentette. A cikk főcíme pedig ez volt:

MADE WITH LOVE: TOM WHIFFEN ÉS PÁRJA KISFIÚT VÁR

Az első gondolatom az volt, hogy a cikk csak álhír. Jo nem tűnt állapotosnak (és furcsa módon nem is tett róla említést). De nem is lehetett Tomtól a gyerek; nem hittem el. Minél hosszasabban vizsgáltam azt a fotót, annál inkább feltűnt rajta Tom keze. Az a kéz simította végig az én testemet, és érintett meg a legintimebb helyeken, az az erős kéz a szépen manikűrözött körmökkel most hanyagul Jo pocakján pihent. Jo is mosolygott, Tom pedig előrehajtotta a fejét, és bárgyú képet vágott. Egy tőlem kapott ing volt rajta: kék színű, halvány rózsaszín csíkokkal, amelyről tudtam, hogy az egyik kedvence.

Felkaptam a telefonomat, hogy felhívjam, de végül meggondoltam magam, mert úgy éreztem, követelőzőnek és bizonytalannak tűnnék a vonalban. Tomnak előbb-utóbb tudnia kell majd arról a lesifotóról. Majd felhív, és mindent megmagyaráz, aztán nevetünk rajta egy nagyot.

Anya abban az időszakban épp Cornwallba ment jógatáborba, így volt néhány furcsa napom, amíg vártam, hogy megcsörrenjen a telefon, és csupán Baxterhez tudtam beszélni.

Baxter a kutyám: egy border terrier, akinek olyan a feje, mintha folyton aggasztaná valami, és amikor beszélek hozzá, csak félrehajtott fejjel bámul rám, és úgy fest, mint aki tényleg figyel. Baxter nem igazán kedvelte Tomot, részben azért, mert nem engedte meg neki, hogy az ágyon aludjon, amikor nálam volt, meg hát Tom furcsa módon rosszul jött ki az állatokkal. Baxterrel mindig kicsit túlságosan vadul játszott, valahogy nem simogatta elég gyengéden, és amikor a kutya nagy ritkán ugatott, ő azonnal rákiabált, hogy hallgasson el. Amikor Tom nálam volt, Baxter még a szokásosnál is töprengőbbnek tűnt.

Miután eltelt három nap, és én igyekeztem folytatni a munkát, és kiverni a fejemből a Daily Post online cikkét, végül beadtam a derekam, és felhívtam Tomot. Nem vette fel a telefont, de néhány perccel később küldött egy SMS-t, hogy közölje, nem ér rá, de hamarosan visszahív. Aznap egész délután a kötényem zsebében tartottam a mobilomat, miközben teszteltem a recepteket, és magamban elpróbáltam, mit fogok mondani neki. Úgy terveztem, könnyedre veszem a hangot, de azért megemlítem, hogy hallottam Jo terhességéről, és rákérdezek, vajon mik a cég tervei arra az időszakra, amikor majd szülési szabadságra megy. Ez majd remélhetőleg elvezet valamiféle magyarázathoz; Tom elmondja, hogy az újság mindenben tévedett, és a dolgot végleg tisztázhatjuk.

Csakhogy aznap megint nem hívott vissza, hanem az este folyamán később érkezett egy hivatalos e-mail, amelyben találkozót kért. Tom másnap látni akart, és az irodájába szervezte a találkozót.

A Made With Love irodája a Soho-beli étterem fölött kapott helyet, és gyakorlatilag három nagy belmagasságú szobából állt, osztott tolóablakokkal. Tom egy-egy tévéforgatás és nyilvános esemény között nem sok időt töltött ott, így a hely mindig túl tisztának és mesterkéltnek tűnt, az egész berendezés hófehér volt, és rengeteg cserepes növénnyel rakták tele.

Érkezéskor üresen találtam az irodát, csupán egy fiatalabb férfi ült benne, akivel még soha nem találkoztam azelőtt. A férfi öltönyt viselt, és annál az asztalnál ült, ami rendszerint Jo helye volt.

– Jó napot! – üdvözöltem. – Tom már itt van?

A férfi elvette a tekintetét a számítógép monitorjáról, és rám nézett, de az arca rezzenéstelen maradt.

– Tom kicsit késik, de nincs már messze. Maga Sarah-Jane Santi?

– Igen, én vagyok.

Leültem a drága, de kényelmetlen kanapéra.

– Nem hozott magával tanácsadót? – kérdezte.

– Elnézést, hogy mondta? – Kicsit kiegyenesedtem. – De amúgy ki maga?

– Az én nevem Robert Matthews, és én intézem a Made With Love HR-ügyeit.

– Igazán?

Meglepetésként ért, hogy felvettünk egy új embert a csapatba, de persze a cég hihetetlen ütemben növekedett, én pedig egy ideje nem jártam az irodában.

– Pár hete kezdtem el itt dolgozni – magyarázta Matthews.

– Ja értem. És hol van Jo?

– Ma csak később ér be, mert orvoshoz kellett mennie.

Amíg várakoztam, lapozgatni kezdtem a konkurens főzőújság egyik számát, de nem is figyeltem igazán oda. Nagyon rossz érzés fogott el. Folyton az járt a fejemben, hogy vajon miért lenne szükségem tanácsadóra, és hogy Tom talán azért késik, mert együtt ment el orvoshoz Jóval.

Amikor megérkezett, egy kasmírmintás inget viselt, nem azt, amit tőlem kapott ajándékba.

– Sarah-Jane! – szólalt meg, de nem nézett a szemembe. – Köszönöm, hogy bejöttél. Leülünk a tárgyalóban?

Tom a továbbiakban nem sokat beszélt, mert az információk nagy részét az új HR-vezető adta át, én pedig egyre növekvő hitetlenkedéssel hallgattam. A cég átalakul, amint azt bizonyára én is észleltem, az étterem egyfajta központként üzemel majd tovább. Én rengeteget segítettem a Made With Love sikerében, és nagyra értékelik az eddigi munkámat, de eljött az ideje a pozícióm megszüntetésének.

– Te most kirúgsz engem? – fordultam Tomhoz zavarodottan és sértődötten. – Ezt nem teheted.

– Sajnálom, Sarah-Jane, de ez egy üzleti döntés – magyarázta zavartan. – Muszáj megtennem fontos lépéseket a cég érdekében. Meglátod, Robert igazán nagylelkű lelépési csomagot állított össze neked. És mivel nagyon tehetséges vagy, hamar találsz másik munkát. Nemsokára elfoglaltabb leszel, mint valaha.

Próbáltam újra megszólalni, de a szememet könnyek lepték el, és úgy éreztem, alig kapok levegőt. Robert áttolt felém egy doboz zsebkendőt, aztán mire összeszedtem magam, Tom már el is tűnt, és a tárgyalóban az asztal megtelt papírokkal.

– Amint látja, pénzügyi szempontból nagyon előnyösen száll majd ki ebből a munkakörből – magyarázta Robert biztató hangon. – Egy nagyobb összegen kívül, ami a szerződés szerint elvárható végkielégítésnél jóval több, kifizetjük az összes szabadságát, és az is egy summás összeg, hiszen nem kell szabadságra mennie.

– Hová ment Tom?

– Elnézést, de Tom most nem ér rá.

– Ezt hogy érti, hogy nem ér rá?

– Egy másik megbeszélése van.

Robert legalább annyi együttérzést mutatott, hogy zavarba jött.

– Beszélnem kell Tommal… négyszemközt.

– Lehet, hogy jogi segítséghez fog folyamodni – vágott közbe Robert –, de biztosíthatom, hogy a cég nagyon tisztességesen bánik magával. A változás minden üzlet életében elkerülhetetlen… Nem volt könnyű meghozni ezt a döntést, de azt hiszem, mindenki számára előnyösen fog végződni… Inkább a lehetőséget lássa benne, a személyes fejlődés esélyét…

Robert tovább folytatta a monológját, miközben én szinte elviselhetetlen késztetést éreztem arra, hogy üvöltsek. Aláírtam a papírokat úgy, hogy szinte át se olvastam, és próbáltam kizárni a hangját, mintha nem is lenne ott. Úgy éreztem, ki kell jutnom onnan. Robert még mindig beszélt, amikor rácsaptam az ajtót, és sietve távoztam az irodából. Az utcára leérve az első dolgom volt, hogy felhívjam anyámat, bár tudtam, hogy a cornwalli jógatáborban szigorúan korlátozzák a telefonhasználatot. Anya mobilja hosszasan kicsengett, és miután nem vette fel, hagytam neki egy üzenetet:

– Anya, beszélnem kell veled, teljesen őrült dolog történt velem.

Leültem egy padra a Golden Square-en, és próbáltam rendezni a légzésemet és a gondolataimat, amikor anya visszahívott.

– Ne haragudj, édesem – szólt a telefonba olyan fojtott hangon, hogy alig hallottam. – Le volt halkítva a telefonom. A mai napot csendes kontemplációval töltjük.

Anya később már nem suttogott, miután elmeséltem neki, hogy mi történt.

– Kirúgtak? De ezt nem teheti meg, ugye? – kérdezte.

– Úgy tűnik, hogy megteheti. És azt hiszem, megcsalt az asszisztensével is. Ezt még nem tudom biztosan, de… Jo terhes.

– Az a szemétláda! – Anya soha nem káromkodott, tényleg soha, most azonban újra elismételte a szavakat, ezúttal hangosabban. – Mocskos szemétláda!

– Az a baj, hogy fogalmam sincs, mit tegyek – ekkor újra elsírtam magam.

– Most menj szépen haza, Sara-Jane. Nemsokára én is ott leszek, és várj egy kicsit… Egy pillanat, valaki idejött… – Eltartotta magától a mobilját, de hallottam, ahogy az illetővel határozott hangon közli: márpedig ő azzal beszél telefonon, akivel akar, és kész. – Figyelj, kicsim, helyrehozzuk a dolgot. – Anya most újra hozzám beszélt. – Most menj szépen haza, és főzz magadnak egy bögre teát, vagy inkább igyál meg egy pohár gint, aztán hamarosan én is otthon leszek.

– Ne haragudj, hogy elrabollak a táborodból.

Tudtam, hogy mennyire várta ezt a hétvégét.

– Tudod, ez a néma meditáció az agyamra megy – felelte. – Úgyhogy ne aggódj miattam.

Ezután egyenesen hazamentem, főztem egy teát, és leheveredtem a kanapéra Baxterrel meg a telefonommal, melyen megállás nélkül Tom számát hívtam. Miután világossá vált, hogy nem fogja fölvenni, hagytam neki egy remegő hangú üzenetet.

– Tartozol nekem egy magyarázattal. Szeretném, ha átjönnél vagy legalább visszahívnál. Muszáj ezt megbeszélnünk. Ennyit legalább megérdemlek.

Később beálltam a zuhany alá, és hosszú ideig ott is maradtam, engedtem, hogy a víz elvegyüljön a könnyeimmel, és végigfolyjon az arcomon. Ugyanaz a döbbent érzésem volt, mint amikor apám meghalt; hogy ez velem nem történhet meg.

Később újra a kanapéra roskadtam, a bőröm még piros volt a forró víztől és a hajam vizes. Beraktam Lewis Capaldi „Someone You Loved” számát ismétlésre, aztán elgondolkoztam, hogy igenis voltak jelek, melyeket nem akartam észrevenni. Az a sok viszonzatlan hívás, a hétvégi napok, amikor Tom túl elfoglalt volt, hogy találkozzon velem, és a folyamatos kifogások. Mert hát az elbűvölő és nyájas, „engem mindenki szeret” Tom nem volt képes arra, hogy szembenézzen velem, és kimondja, már nem akar engem. Ez egyáltalán nem az ő stílusa. Fájdalmas volt belegondolnom, hogy milyen keveset jelentettem neki, miközben nekem ő volt a mindenem.

Ültem a kanapén, törülközőbe burkolva, reménykedve, hogy megszólal a telefonom, de miután végre megcsörrent, csak anya hívott, hogy már a vonaton ül, és hazafelé tart.

– Nem tudok mit kezdeni magammal – panaszkodtam neki. – Folyton arra gondolok, hogy az én hibám. Talán nem voltam elég jó neki?

– Vegyél be egy nyugtató bogyót, ott találod a szekrényemben, aztán feküdj le aludni – tanácsolta.

Anya éppen olyan fázison ment keresztül, amikor csak természetes alapú gyógyszerekkel rakta tele a gyógyszeres szekrényt, mindenféle különleges teával és homeopátiás szerekkel. Nekem valami erősebb kellett, ezért átkutattam a fürdőszobaszekrényt, ahol találtam is néhány Xanaxot, amit még az állatorvos írt fel Baxter nyugtalanságára a tűzijátékok miatt. Mivel nála elég jól bevált, én is bevettem belőle, aztán lefeküdtem aludni. Úgy éreztem, egy kis időre ki kell iktatnom az elmémet.

Anya néhány óra múlva ért haza, aztán megölelt, amíg én halkan pityeregtem, majd utána felengedett a mélyhűtőből egy adag karfiollevest, és végignézte, ahogy kikanalazom.

– Istenem, Sarah-Jane – szólalt meg.

– Szerinted Tom fel fogja még venni velem a kapcsolatot, hogy magyarázatot adjon?

– Talán igen – válaszolta anya. – De azt hiszem, te már tudod, mi történt, nem igaz?

– Lecserélt engem… mert már nincs rám szüksége.

Anya bólintott, és az ő arca is ugyanolyan lesújtottnak tűnt, mint az enyém.

– Pedig én még mindig szeretem.

Anya megint magához szorított.

– Nem érdemli meg, hogy szeresd.

Ránéztem anyámra, aki még mindig gyönyörű volt sűrű, őszülő hajával, melyet megnövesztve, frufruval viselt, és enyhén hippi ruhájában. A szerelem vele sem bánt kesztyűs kézzel. Fiatal volt még, amikor egy helikopter-balesetben elvesztettük apámat, azután hosszú ideig mély gyászba burkolózott. Mostanra a gyász már enyhült és halványult, de továbbra is árnyékot vetett az életére.

Ha a szerelem mindig fájdalommal végződik, akkor nem érdemes erőltetni. Ezt a döntést hoztam meg a kanapén kuporodva. Becsapottnak és szerencsétlennek éreztem magam. A szerelem nehéz, fájdalmas és túlságosan kockázatos dolog, ezért mostantól fogva semmi közöm hozzá. Helyette más dolgokkal töltöm meg az életemet.

Így kötöttem ki egy lerobbant kocsiban ülve egy olasz kisváros főterén egy szép fényes nyári napon. Ez lett volna az én újrakezdésem.

Igyekeztem megállni, hogy sírjak, tényleg nagyon igyekeztem. Az elmúlt hat hónap alatt annyi könnyet hullattam már, és elegem volt abból, hogy sajnáljam magam. Ránéztem Baxterre, ő pedig rám bámult, miközben a farkával reménykedve csapkodta a mellettem lévő bőrülést. Nem tudtam eldönteni, hogy jogos-e a belém vetett hite, főleg most, hogy megint újra minden balul sült el. Tehetetlenségemben egyedül éreztem magam, ahogy fejem a kezembe temettem. Nem sikerült többé kordában tartani a könnyeket.

Assunta

A trattoriában nem volt senki, Assunta azonban tudta, hogy nemsokára egyszerre fognak betódulni a vendégek; ez mindennap így történt, amióta csak megnyitott. Hetente ötször szolgált fel ebédet és kétszer vacsorát Montenello lakóinak, és ezen a szokásán nem szívesen változtatott, habár az elmúlt évben a hosszabb napok egyre jobban megviselték, a lába elfáradt és fájt a háta.

Miközben a munka egyre kimerítőbbé vált, az ételek, amelyeket főzött, mégis egyre finomabbak lettek; még azok is, amelyeknek a receptjén húsz éve semmit sem változtatott. Assunta úgy érezte, mintha az öntöttvas lábosokban rotyogó szószok és raguk egymásnak adnák át az ízeket, a fűszeres ételek még teltebb ízt, az édesek még édesebbet kapnának, a savanykás jegyek pedig tisztábban előjöttek.

Assunta ösztönösen főzött, a keze tudta, mit tegyen, így az elméje szabadon szárnyalhatott.

Aznap délelőtt sok minden elvonta a figyelmét. Először a menyasszony fátylára figyelt fel, amelybe úgy kapott bele a szél, mint egy hajó vitorlájába. Most pedig, ahogy a gnocchi{6} tésztáját gyúrta, tekintete folyton egy kocsiban ülő fiatal nőre siklott, aki a trattoria mellett parkolt. A nőnek hosszú, sötét haja volt, és a szemében aggodalom ült.

Először hangos durranást hallott, ez volt az, amire Assunta felfigyelt. Akkor még nem fogta fel, hogy a kocsi lerobbanhatott, csupán annyit látott, hogy az idegen lány a kezébe temette az arcát, és az egész teste rázkódni kezdett.

Assunta nézte, ahogy magányosan sírdogál a lány, a mellette lévő ülésen a kutyájával, és felmerült benne, hogy kimegy megkérdezni, hogy segíthet-e valamiben. Azonban Assunta nemigen avatkozott bele mások dolgába, ráadásul már nagyon közeledett az ebédidő, és nemsokára egy rakás ember érkezik majd marhasültre kiéhezve, amit Assunta az elmúlt hat órában lassan párolt vörösboros paradicsomszószban.

Elfordult hát az ablaktól, és a gnocchi tészta megformálásával kötötte le a figyelmét. Néhány perc múlva, amikor újra kipillantott az ablakon, a lány már nem sírt. Ehelyett a telefonját fogta a kezében, és a kijelzőt böködte. Manapság minden fiatal így tett, a legkülönbözőbb élethelyzetekben.

Miközben Assunta vastag szeleteket vágott a kenyérből, hogy kosarakban kitegyen belőlük az asztalokra, tekintete újra az ablakra tévedt, és látta, hogy a lány már a kocsi mellett áll, és felnyitotta a motorháztetőt. Akkor esett le neki, hogy mi történhetett. Assunta semmit nem tudott az autókról, mivel soha életében nem volt kocsija. A trattoria működéséhez szükséges összes hozzávalót házhoz szállították neki, és mindenhová sétált, ahová mennie kellett.

Továbbra is az ablakot figyelte, amikor megállt előtte egy furgon, és leparkolt a piazza közepén. Francesco Rossi mászott ki a volán mögül, majd a másik oldalról az apja, Augusto ereszkedett le óvatosan a lelépőről. A két férfi minden héten nagyjából ugyanabban az időpontban jelent meg a trattoriában, aztán a bárpulthoz ültek, hogy megigyanak egy digestivót.{7} Egy idő után, mikor már kipihenték magukat és erőt gyűjtöttek, felnyitották a teherautó oldalát, és a délután hátralevő részében friss gyümölcsöt és zöldséget árultak Montenello lakóinak.

Augusto olyan öreg volt, hogy Assunta mindig megkönnyebbülten nyugtázta az érkezését, és jelzésnek vette, hogy kezdheti kimerni az ételt. Aznap is figyelte Augustót, aki közismerten szeretett segíteni mindenkinek, mert ilyenkor volt a legboldogabb; így nem tudott ellenállni egy lerobbant kocsiban ülő, kisírt szemű fiatal nőnek sem.

Augusto és Francesco megálltak az autó mellett, és benéztek a motorháztető alá. A fiatal nő mondott nekik valamit, Augusto pedig tölcsért formált a füle köré, úgy hallgatta, mert az utóbbi időben egyre süketebb lett.

Addigra kisebb csoport gyűlt köréjük, több más férfi is megállt, hogy egymás után szemügyre vegyék a lerobbant járművet. Augusto hívta Renzót is, hogy jöjjön ki a kocsmából, és több másik barátját is odacitálta. A kezdeti élénk beszélgetésből egyre hangosabb vitatkozás lett, mindenki próbálta túlkiabálni a másikat.

A tömeg egyre nőtt, a lány pedig egyre idegesebbnek tűnt. Assunta néhány pillanatig nézte a jelenetet, aztán elege lett. Tisztában volt azzal, hogy ezek a férfiak akár egy egész délutánon át folytathatják a vitát. Egyetlen dolgot tehetett csak. Szorosabbra kötötte magán a kötényt, majd kisietett a trattoriából, és átverekedte magát a tömegen. Amikor a fiatal nőhöz ért, olasz nyelven szólította meg:

– Jöjjön velem!

A lány nem értette, amit mond.

– Elnézést, hogy mondta?

– Jöjjön be!

– Hozzám beszél? – a lány még mindig nem értette.

– Hagyja őket vitázni – mondta Assunta, ezúttal angolul. – Nekik ez élvezet. Jöjjön velem, és hozza a kutyáját is.

A lány ránézett a hangos férficsapatra, majd a használhatatlan kocsira, és úgy tűnt, hogy eldöntötte, mit tegyen. Pórázt erősített a kutyára, majd kivette a kocsiülésből.

– Nem értek semmit abból, amit mondanak – magyarázta Assuntának, miközben elindult utána a trattoriába. – Pedig egy kicsit tudok olaszul.

– Ne aggódjon, még ők maguk sem értik, amit mondanak.

– És tud segíteni nekem? Szerelőt kellene hívnom. Van itt a közelben valaki, akit hívhatok?

– Jöjjön, egyen előbb, majd később hívunk szerelőt!

– Egyek?

A lány kételkedve fordult felé, de azért leült az egyik asztalhoz, elővette a telefonját, és a kijelzőre koppintott, miközben eltűnődve ráncolta a homlokát.

Assunta közben azzal foglalatoskodott, hogy egy tányérra ételt halmozott: egy adag gnocchit sűrű, húsos szósszal, melynek a tetejére pecorino{8} sajtforgácsot hintett. Kitöltött egy pohár hideg fehérbort, és lerakta az egészet a lány elé.

– Egyen, és minden jobbra fordul majd.

{1} Kisvendéglő.

{2} Tér.

{3} Cukrászda.

{4} Fermentált koreai piros chilipaszta.

{5} Az umami az alapvető édes, savanyú, sós és keserű íz mellett az úgynevezett ötödik íz. A japán eredetű szó jelentése: kellemes. Megtalálható például a paradicsomban, a sajtfélékben, a halfélékben, a spenótban és a japán konyhában használt konbu nevű barna moszatban.

{6} Olasz krumpligombóc, amit különféle pestókkal, szószokkal tálalnak.

{7} Népszerű olasz italféle, amelyet az étkezések, a desszert- és kávéfogások után szolgálnak fel. Segíti az emésztést, megnyugtatja a gyomrot és meghosszabbítja az étkezés társasági hangulatát.

{8} Dob alakú, érlelt, vajas, diós, lágy ízű olasz juhsajt.