A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Midnight Blue, 2018

Fordította:

LADÁNYI KLÁRA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A csóktolvaj, 2020

A jövő zenéje, 2020

Szenzációs szerető, 2020

Fékezhetetlen vágy, 2021

Az ördög feketét visel, 2021

Vágyak iskolája-sorozat 1–3., 2021–2022

Bostoni Bikák-sorozat 1–4., 2022–2023

Gyönyör és fájdalom, 2023

Copyright © 2018. MIDNIGHT BLUE by L. J. Shen

Published by arrangement with Brower Literary & Management, Inc.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Ladányi Klára, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektor: Bosznai Gábor

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-35-8

Lejátszási lista

The Rolling Stones: Gimme Shelter

The Neighborhood: Daddy Issues

The Cure: Lovesong

Halsey: Young God

The Bravery: An Honest Mistake

Cage The Elephant: Cigarette Daydreams

U2: One

Depeche Mode: Shake the Disease

Two Doors Cinema Club: What You Know

blackbear: Do Re Mi

Deep Purple: April

The Clash: London Calling

The Smiths: Handsome Devil

Arctic Monkeys: Brainstorm

Hogy van mostanság a lelked?

„Tessék, itt a titkom. Nagyon egyszerű: jól csak a szívével lát az ember. Ami igazán lényeges, az a szemnek láthatatlan.”{1}

(ANTOINE DE SAINT-EXUPÉRY: A kis herceg)

Amanda Soderlundnek és Lin Tahel Cohennek

Előszó

Alex Winslow legújabb balhéja: ittas vezetésért és kábítószer-birtoklásért tartóztatták le az énekest

Szerző: Beth Stevenson, The Daily Gossip

Alex Winslow-t, a brit énekest kedd éjszaka ismét letartóztatták, miután ittas állapotban vezetett, és kokaint is találtak nála. A huszonhét éves énekest másnap engedték ki a kaliforniai Lost Hill seriffhivatalából. Az éjszaka folyamán, úgy hírlik, Winslow a fogda rácsain himbálódzott, és felírta a falra a Vad mennyország című dalának szövegét egy kék tűfilccel, amit az egyik lenyűgözött fogdai dolgozótól kapott (később a nő keblét is dedikálta vele).

Amellett, hogy három gramm kokaint találtak azúrkék old timer Cadillacje kesztyűtartójában, a szívtiprót azzal is vádolják, hogy megpróbálta kiflörtölni magát a csávából, miután félreállították a csendes-óceáni autópályán, kezében egy szinte üres whiskeysüveggel.

A tizenkétszeres Grammy-díjas sztár állítólag rávillantotta híres, százmillió dollárt érő mosolyát a helyszínen lévő, háromgyermekes, negyvenhárom éves rendőrnőre, és azt mondta: „Tényleg k**** lebilincselő vagy, kedvesem, de szerintem ma én bilincsellek meg téged.”

Az Ember és Hold című dal énekese nyolc hete került a címlapokra, miután letartóztatták testi sértésért (amiért behúzott egyet Steven Deltonnak, a Szimplán Steven weboldal tulajdonosának) és egy Grammy-szobrocska eltulajdonításáért. Winslow a brit énekes, William Bushell a legjobb albumért járó díj átvevőbeszédjét félbeszakítva viharzott a színpadra a zenei díjkiosztón, kikapta a szobrocskát Bushell kezéből, cigarettára gyújtott, és kifakadt:

„Most csak vicceltek? Emelje fel a kezét, aki tényleg erre a szerencsétlenre szavazott anélkül, hogy megvesztegették volna egy kézimunkázással! Ugyan már! Basz-sza meg! Az egész albuma úgy hangzik, mintha a McDonald’s háttérzenéje lenne! Már elnézést! A McDonald’stól, nem Bushelltől. Egyetlen kreatív ötlet nem volt azon az albumon! Sőt, ha a kreativitás összetalálkozna ezzel a pasassal egy sötét sikátorban, hanyatt-homlok elmenekülne tőle. Én ezt hazaviszem! Rossz érzés, amikor ellopnak valamit, ami a tiéd, mi, haver? Hát, ki-ba-szot-tul sajnállak! Ezt hívják az életnek, és ezt a leckét tőled tanultam meg.”

Míg korábban közeli barátok és lakótársak voltak Londonban, Bushell és Winslow két évvel ezelőtt összeveszett a modell/népszerű híresség Fallon Lankford miatt, és azóta ellenségekként emlegetik őket. Mindkét brit elutasította a megromlott viszonyukról szóló híreket. Úgy tartják, Winslow legutóbbi albuma, a Szívás (ami a kilencedik helyig kúszott a Billboard listáján, majd nem sokkal később eltűnt, ezzel karrierje legrosszabb eredményét produkálva) hajtotta az énekest az alkohol és a kokain karjaiba.

Nem sokkal azután, hogy híre kelt Winslow letartóztatásának, a Szimplán Steven lehozta „Alex Winslow Egy korszak vége” című cikkét. Úgy hírlik, Mr. Delton beperelni készül Winslow-t, miután az megfenyegette, hogy az arcába csap egy villát, amiért Fallon Lankford új szerelméről, Will Bushellről kérdezte.

Néhány órával a szabadlábra helyezését követően Winslow bocsánatkérését az évek óta őt képviselő ügynöke, Jenna Holden tolmácsolta:

„Alex Winslow őszintén sajnálja, és szégyelli magát azért a sok helytelen dologért, amelyet elkövetett. Szeretne bocsánatot kérni az őt letartóztató rendőrnőtől és annak férjétől, gyermekeitől és a templomi közösségtől is, ahol a nő önkéntes munkát végez. Winslow tudatában van annak, hogy féktelen viselkedését immár nem lehet figyelmen kívül hagyni, és úgy döntött, bevonul egy nevadai rehabilitációs központba. Szeretnénk megkérni önöket, tartsák tiszteletben a magánéletét, miközben belső démonjaival megküzd.”

Winslow korábbi publicistája, Benedict Cowen, aki néhány nappal a Grammy-incidens után megszakította munkakapcsolatát az énekessel, nem kívánt nyilatkozni.

Hozzászólások (1937)

xxLaurenxx

Totálisan begolyózott a pasi. És totálisan dögös is.

Pixie_lány

Öregem, háttérzene a McDonald’sban? Most komolyan! Winslow legutóbbi albuma olyan béna volt, hogy két hétig fájt a fülem, miután meghallgattam.

Cody1984

#SzálljatokLeAlexről

(Csak viccelek, valószínűleg konnektorba nyúlna, vagy ilyesmi, ha nem figyelnek rá.)

James2938

A pasi egy szociopata. Jól látszik a zenéjéből is.

BellaChikaYass

Egyetértek… bár akkor is dugnék vele. ;)

xxLaurenxx

Én is! Lol.

Pixie_lány

Sajnos, én is.

James2938

Az jó, mert ő nem az a fajta pasi, aki többet tudna nyújtani egy gyors numeránál. Csak a baj van vele.

SZÓ SZERINT.

Első fejezet

INDIE

Hat hónappal később

Kopp, kopp, kopp, kopp, kopp, kopp.

A cipőm talpa elszánt kanáriként ostromolta a gránit járólapot. Bele kellett mélyesztenem a körmeimet a combomba, hogy leállítsam a nyughatatlan és ostoba szívem ritmusára rángatózó lábamat.

Fogd be, szív!

Nyugodj le, szív!

Ne nyüzsögj, szív!

Semmi ok nem volt a pánikra. Egy kicsi sem. A legkevésbé sem.

Meg fogom kapni a munkát.

Felemeltem a fejem, és a legszélesebb, leglelkesebb mosolyomat villantottam a velem szemben ülő nőre.

– Amikor meghirdettük a személyi asszisztensi pozíciót, hát, hogy is mondjam…? Hazudtunk – csapta le a krómszínű MacBook tetejét, és szétterpesztette rajta csontos, manikűrözött ujjait, láttatni engedve a gyűrűjét, aminek az árából fel lehetne vásárolni az egyre fejlődő városrész felét, ahol laktam.

Nagyot nyeltem, és végigsimítottam a kopott ceruzaszoknyámon. Igazából nem is az enyém volt, hanem a bátyám feleségéé, Natasháé, ráadásul derékban két számmal bővebb a kelleténél. Mindig csak étteremláncok hívtak interjúra, ahhoz pedig nem szükséges kosztümöt vennem, úgyhogy most improvizálnom kellett. Behúztam a székem alá a bokánál keresztezett lábamat, hogy megkíméljem az interjúztatót az ezüst félcipőm látványától. A cipő megvillantotta személyiségemet, amit elfelejtettem elrejteni.

Ennek a nőnek az irodájáról ordított a túlzás. Az asztala fehér és fényes volt, a székein alabástromszín bőrhuzat, bronzcsillárja pedig olvadt aranyként csüngött alá fölöttünk. A Hollywood felirat az egész falat betöltő ablakon keresztül hirdette gyönyörű, megszegett ígéreteinek dicsőségét. Annyira közel volt, hogy látni lehetett a fehér betűkre ragadt koszt is. A nő irodája akkora volt, akár egy bálterem. Egy csepp színnel vagy személyiséggel sem rendelkezett ez a helyiség, nem véletlenül.

Jenna Holden a legnagyobb hollywoodi sztárok elsöprő erejű ügynöke volt, és egyben a JHE Társaság tulajdonosa is. Ő nem ért rá a személyességre. A legkevésbé sem egy hozzám hasonlóval.

– Akkor nem keresnek személyi asszisztenst? – olvadt le az arcomra erőltetett mosoly. Annyira szükségem volt erre a munkára, mint amennyire Mark Wahlbergnek meg kellett villantania az igazi micsodáját a Boogie Nights-ban. Nagyon, de nagyon. Az a helyzet, hogy a bátyámmal, a feleségével és a gyerekükkel laktam, és bár nagyon szeretnek, szerintem azt egy fokkal jobban szeretnék, ha nem kéne megosztaniuk az egy hálószobás lakásukat egy huszonegy éves, avantgárd, hanyag nőszeméllyel. A biciklim volt az egyedüli közlekedési eszközöm, ami Los Angelesben annyit ér, mintha egy döglött teknős hátán próbálnál eljutni A-ból B-be.

– Keresek… valamit – biccentette le az állát Jenna, és felvonta az egyik vékony szemöldökét. – És az magában foglal némi asszisztenciát.

Kezdett fogyni a türelmem, és hajlottam rá, hogy feladjam. Éhes voltam, szomjas, és elkeseredetten akartam ezt a munkát. Bármilyen munkát. A nyár kiszúrt velem, és minden könnyebb fizikai melót pattanásos tinédzserek töltöttek be. A hónapban ez a harmadik alkalom, hogy bejöttem a JHE-be emiatt a ködös pozíció miatt. Először a HR-es csajjal találkoztam, akire negyven percet kellett várnom, mert a pedikűridőpontja megcsúszott. Aztán Jenna személyi asszisztense faggatott ki, mintha az Iszlám Állam frissen végzett terroristája volnék. Végül találkoztam magával a nagymenő ügynökkel, aki most azt mondja, hogy egész idő alatt félrevezettek?

– Mondja csak, Indigo, milyen alaposan olvasta át a pozíció leírását? – Hátradőlt a székében, és összefonta az ujjait. Keményített, gombos ingét fekete bársonynadrágjába tűrve hordta, arcán önelégült mosoly. Pezsgőszín haját olyan szigorú kontyba tűzte, hogy megfájdult a fejem a hajvonalánál feszülő bőre látványától.

– Annyira alaposan, hogy fejből vissza tudom mondani.

– Valóban? Ez esetben, kérem, tegye meg!

Az orrcimpám kitágult. Úgy döntöttem, a kedvére teszek még utoljára, mielőtt a táskámat és a maradék önbecsülésemet összeszedem, és lelépek innen.

– Személyi asszisztenst keresünk, aki: kitartó, felelősségteljes, türelmes és strapabíró. Nem iszik, KÁBÍTÓSZER KIZÁRVA, szereti a művészetet és az életet. Amennyiben az átlagosság külső határán táncolsz, ügyelsz a részletekre, nem zavarnak a hosszú munkaórák és a végtelen éjszakák, akkor téged keresünk! *Titoktartási nyilatkozat aláírása szükséges, a bűnügyi nyilvántartásban leellenőrzünk.

Előretoltam a jelentkezési lapom, és megkocogtattam az ujjammal.

– Ez én vagyok. A táncolást kivéve. Migrénre hajlamos vagyok. Most pedig lenne szíves elmondani, mit keresek itt?

– Amire nekem szükségem van, az egy megmentő. Egy dada, egy barát. Te állsz a legközelebb a tökéleteshez, akit csak találtam, de őszintén szólva ez az egész inkább hasonlít majd egy szervátültetésre. Nem fogjuk tudni, hogy összeilletek-e, amíg össze nem rakunk benneteket.

Csak pislogtam, és úgy néztem rá, mintha valami mesebeli lény volna. Ha ez egy vicc akar lenni, hivatalosan is elveszítettem a humorérzékemet.

Jenna felállt, és járkálni kezdett a háta mögött összefont karral.

– Van egy ügyfelem. Nem, nem is egy ügyfelem. Az ügyfelem. Az utóbbi tíz év egyik legnagyobb neve a szakmában. A közelmúltban forró helyzetbe került, és most alaposan le kell hűtenie magát. Kábítószer, nők, Kína-méretű egó, amit csak akar, mindtől szenved. A maga feladata nem az, hogy repülőjegyet foglaljon és kávét főzzön. Egy egész hadseregnyi embere van erre. De maga lesz ott vele, amikor turnéra indul. Maga fog gondoskodni az érzelmi szükségleteiről. Maga fogja biztosítani, hogy a backstage-ben ne szippantson kokaint, ne maradjon ki sokáig, és ne hagyjon ki egyetlen fellépést sem. Maga lesz ott, hogy megfogja a kezét, és elhúzza, amikor vitatkozni kezd egy újságíróval vagy lesifotóssal. Röviden, a maga munkája az, hogy épen és egészségesen tartsa őt három hónapig. Mit gondol, készen áll erre a kihívásra?

Annyira komolyak, élesek voltak a szavai, hogy egészen belemartak a bőrömbe.

Egy megmentő. Egy dada, egy barát.

– Ez… jó nagy felelősség. Úgy hangzik, mintha ez a valaki nagy bajban lenne.

– A baj a második keresztneve, a varázsához tartozik, és emiatt van mindig egy Xanaxos tégely a táskámban – mosolyodott el keserűen.

Túl sok infó, túl sok infó, túl sok infó.

– Ha nem alkalmas rá, hogy turnézni menjen, miért csinálja?

– Hat hónappal ezelőtt kellett volna kezdenie, de személyes okokból lemondta. Ha ezt még egyszer megteszi, harmincmillió dollárt kell fizetnie a produkciós irodáknak. A biztosítás ezt soha nem fedezné, tekintve, hogy a nem teljesítést az okozta, hogy egy ötemeletes esküvői torta megsütésére elegendő kokainban úszkált.

Megkocogtattam még néhányszor a fényes padlót a cipőm orrával, miközben az alsó ajkamat rágtam. Jenna abbahagyta a sétát. Most már előttem állt, vékony, arany Prada öve úgy csillogott, akár egy szomorú napfogyatkozás.

– Egy háromhónapos út, egy magángép, a világ legjobb hoteljei. Amennyiben valamilyen oknál fogva még sikerült megőriznie a maradék ártatlanságát ebben a városban, nem ajánlom, hogy elfogadja ezt az állást. De ha strapabíró, és szereti a kalandot, tudnia kell: ez a munka nemcsak a bankszámlájára lesz hatással, hanem az egész életútjára.

Jenna komolynak hangzott, aggodalmasnak. Minden egyes szavának súlya volt, ami ránehezedett a mellkasomra.

– Alá kell írnia egy titoktartási megállapodást. Amit itt lát majd, azt magával viszi a sírba. Ráadásul eszelős pénzt kap.

Eszelős pénzt? Ki beszél így? A Los Angeles-i szórakoztatóiparban dolgozó emberek, azok.

– Eszelős pénzt? – kérdeztem.

– Százezer dollárt minden hónapra, amíg alkalmazásban áll.

Dobban.

Dobban.

Dobban.

Hármat dobbant a szívem, mielőtt beszívtam volna a levegőt, amikor eszembe jutott, hogy lélegeznem kell.

Valahol a távolban hallatszott, ahogy néhány irodista nevetgél egy automata mellett, egy nyomtató papírt okád magából, egy kanál odakoccan egy bögréhez. Egyre jobban rágni kezdtem az ajkamat, ahogy az idegesség úrrá lett rajtam, mire a számat elöntötte a vér fémes íze.

Háromszázezer dollár.

Három hónapra.

Minden pénzügyi gondom elszáll.

– Ki ő? – néztem fel, a hangom megingott, akár a fűszál. Számított ez? Nem igazán. Ezen a ponton akár maga Lucifer is lehet, én akkor is vele tartanék egy hosszas pokoljárásra. Natasha és Craig számlái egyre csak gyűltek, Ziggynek egy fültubusra volt szüksége. Az unokaöcsém minden télen álomba sírta és sikította magát. Zoknit kellett kötnünk a csöpp öklére, nehogy véresre vakarja a fülét. Új ágyat sem tudtunk venni neki, ezért a dundi lába folyton beszorult a kiságy rácsai közé. Ezen az ajánlaton nem kellett agyalni. Az egyetlen gondot az okozta, hogy elszakadjak a családomtól, de az is hatalmas megkönnyebbülést jelentett. A bátyám közelében lenni mostanság nem volt a legkellemesebb.

Mellesleg a születésétől kezdve én vigyáztam a most már kétéves Ziggyre. Ez a valaki viszont elvileg egy nagyon is felnőtt ember. Mennyire lehet nehéz?

– Alex Winslow az – közölte Jenna.

Úgy tűnik, a válasz a kérdésemre az, hogy „szinte lehetetlenség”.

Winslow óriási volt. A dalait minden rádióadón lenyomták a torkodon, mintha ő lenne az egyetlen, aki rendelkezik hangszálakkal ezen a bolygón. Ám az aggasztott igazán, hogy őszintén arrogánsnak tűnt. Alex Winslow úgy nézett keresztül az embereken, mintha azért olimpiai aranyat lehetne kapni, ő pedig büszkévé akarta tenni a királynőt, és ez csak az egyik oka annak, amiért összeveszett minden élő emberrel Hollywoodban. Ezt mindenki tudta, még azok is, akik amúgy pestisként kerülték a pletykákat, mint például én. Bárhova is ment, riporterek és reszkető rajongólányok követték. Halálra szekálnának, amint kiszúrnak a rajongói. A lesifotósok mindenhova árnyékként követték, a fürdőszobát leszámítva. Egyszer olvastam egy pletykalapban (a fogorvosra várva), hogy egy csajnak meg kellett szüntetnie az Instagram-fiókját, miután együtt bulizott Winslow-val, mert egy darknetes weboldal vérdíjat tűzött ki a fejére. Húszezret gyűjtöttek össze, hogy megtippeljék a lány halála napját. „Hogy bejön-e a tipped, teljes mértékben tőled függ”, mondták.

Végül, de nem utolsósorban Winslow volt a leghatalomellenesebb mainstreamista Hollywoodban. Nem is olyan régen letartóztatták ittas vezetésért, én pedig utáltam, megvetettem, gyűlöltem a kábítószert és az alkoholt. Ami gyakorlatilag azt jelentette, hogy a mi „szervátültetésünk”, ahogy Jenna mondta, valószínűleg két halálos áldozattal és egy hatalmas nagy kudarccal végződik majd.

A kezembe temettem az arcomat, és nagyot sóhajtottam.

– Ez az a rész, ahol mond valamit – rándult meg Jenna cseresznyeszín ajka.

Megköszörültem a torkom, és kihúztam magam.

Ideje nagylányként felkötni a gatyát, és vigyázni, nehogy benedvesedjen a három hónap alatt. Annak ellenére, hogy Sean O’Pry legdögösebb tesójának néz ki.

– Ígérem, hogy vigyázni fogok rá, Ms. Holden.

– Helyes. Ó, és ezt egyszer el kell mondanom, hogy tiszta legyen a lelkiismeretem: ne zúgjon bele a pasiba! Nem az a megállapodós fajta – legyintett Jenna, majd görgetni kezdett a telefonján, aztán rábökött a hívásindításra.

– Nagyon igyekszem majd. – Az állkapcsom megrándult, ahogy visszafojtottam egy vigyort. Alex Winslow szépsége olyan volt, akár egy viharé: messziről nézendő. Azokhoz hasonlóan Winslow-ban megvolt a képesség, hogy elsodorjon és tönkretegyen. Engem pedig túlságosan is lefoglalt, hogy ezek elől kitérjek.

– Ha elég jól igyekszik, túl fogja ezt élni. Kinyomtattatom a dokumentumokat az asszisztensemmel. Kérdés? – Utasításokat sorolt a vonal másik végén lévő asszisztensének, aztán az ajtó felé indult.

– Mikor indulunk erre a turnéra? – lestem át a vállam fölött, miközben a körmömet belemélyesztettem a karfába.

– Szerdán.

– Az két nap múlva van!

– Jó matekból! – vigyorgott. – Ez egy nem várt plusz. Hozom a papírokat. A turné címe „Túlvilági levelek”, és remélhetőleg ezzel újraéleszti a karrierjét. Máris jövök!

Emlékeztem arra a dalra. A végzős évem háttérzenéje volt, amikor minden olyan véglegesnek és rossznak tűnt.

A szerelem egy nagy kamu,

Bocs, hogy ilyen átkozottul nyers vagyok.

Azt kérted, hogy higgyek,

Mintha kurvára érdekelne.

Ahogy becsukódott mögötte az ajtó, hátradőltem, és kifújtam egy kék tincset az arcomból. Eszelős kacaj bugyogott fel a torkomból, kitörésre készen.

Háromszázezer dollárt fogok keresni, és a világ legnagyobb rocksztárjával fogok lógni három hónapon át. Felnéztem, és a csillár huncutul rám kacsintott.

Úgy gondoltam, ez egy jel.

Második fejezet

ALEX

A lelkem haldoklott.

Ez nem túlzás.

Kivérzett belőle minden maradék reményem és álmom a ragacsos, hamutartókkal és puncilével borított padlóra. A mobilom üzenetet jelzett, így muszáj volt levakarnom a tekintetem a mennyezetről.

Ismeretlen szám

Hali, Alex!

Én

Seggfotó/cickófotó/arcfotó.

Ismeretlen szám

???

Én

Megvan neked a számom. Ez azt jelenti, hogy bárkitől kaptad is, elmondta, hogy nem szex-SMS-ezek anélkül, hogy előbb csekkolnám a portékát.

Ismeretlen szám

Elsa vagyok a Brentwood Clubból. Meg kellene jelennie ma egy az autizmus spektrum betegségben érintett gyermekek részére szervezett adománygyűjtő estélyen. Azért kerestem meg személyesen, hogy kifejezzem hálámat…

Ingyen fogok csinálni valamit ma este. Miért fogok ingyen csinálni valamit ma este? A legtöbb este még pénzért sem csinálok semmit. Sőt, már jó ideje nem csináltam szart sem. Úgy egyáltalán.

Bassza meg a menedzserem, Blake, meg az ügynököm, Jenna, hogy arra kényszerítenek, hagyjam el a szobámat, a szentélyemet, a személyes teremet, a kurva életbe is! És bassza meg Elsa is, aki most már tudja, milyen is vagyok valójában (a farok ötven árnyalata).

– Hé, Waitrose! Újabb jótékonysági ügy! – Lucas-hoz vágtam a telefonom, aki morogván elkapta még a levegőben. Igazából Lucas a dobosom volt, úgyhogy az nem tartozott a fennhatósága alá, hogy falazzon nekem, de közismerten kedves volt a keménygallérosokkal (a Waitrose becenevet az előkelő bolthálózatról kapta, amit gazdag családjának köszönhetően megengedhetett magának). Én viszont utáltam a keménygallérosokat. Rühelltem őket. Mert ha rocksztár vagy, és egy halom pénzt keresel, mindenki akar belőle. Abból a halomból, amit te hordtál össze. A saját lapátoddal. Mindegyik keménygalléros leszart, amikor még a King’s Cross metróállomás előtt ültem éjjel-nappal Taniával, az akusztikus gitárommal, és csak játszottam, és kéregettem, és az emberek kezébe nyomtam a demóimat, hogy aztán végignézzem, ahogy a legközelebbi kukába bedobják. Az egyik keménygalléros sem volt ott, amikor zuhogó esőben házaltam, a csípős hidegben kértem, alkudoztam és vitatkoztam, hogy hallgassanak meg. Akkor sem voltak ott, amikor három éven át kifújoltak a glastonburyi fesztiválon a nagyobb együttesek előzenekaraként, vagy amikor poénból nagyjából üres sörösdobozokkal megdobáltak, vagy amikor egy részeg lány leokádta az egyetlen pár cipőmet, miközben azt próbálta közölni, hogy úgy hangzom, mint egy Morrissey-koppintás.

Nem voltak ott, amikor eladtam a lelkemet más keménygallérosoknak, akik azt gondolták, nagyon tehetséges vagyok, de „popos, rövid, fülbemászó és tüzes” dalokat akartak, én pedig behódoltam és megadtam nekik. Mondtam, hogy haldoklik a lelkem. Vagy egyszerűen csak mások rendelkeztek vele. Akárhogy is, szükségem volt egy újra. Sajnos ez azon kevés dolgok egyike, amit nem lehet pénzért megvenni.

Mindenkit utáltam, akikkel együtt dolgoztam. A lemezkiadókat, az ügyvezetőket, a producereket, a PR-osokat, az öntörvényű marketingeseket, a nagyvállalatokat, akik szóvivőjükként használtak, és gyakorlatilag minden egyes pöcsfejet, aki valaha is fizetésemelést kért azért, mert úgy hitték, jaj, de nélkülözhetetlenek az Alex Winslow márkának. Híreim vannak: én voltam a márka.

Én hoztam a lapátot.

Én hordtam össze azt a halmot.

És nem adok belőle senkinek.

Semmit. Még egy porszemnyit sem. Az enyém.

A megosztani nem akarásom miatt könyveltek el gyalázatos seggfejként a médiában, többek között. Ha azt mondanám, hogy le se szartam a dolgot, azzal megsértettem volna a szarást. A pletykalapokkal nem álltunk barátságban, én pedig csak akkor kérek fel egy paparazzót, hogy fotózzon le, ha piros hó esik vagy Katy Perry kiad egy rendes dalt. Így is engem szavaztak meg a Rajongóival legkedvesebb celebnek háromszor egymás után, az pedig őszinte és igaz dolog volt. Szerettem a rajongóimat. Jobban, mint a pénzt, a hírnevet és az ezekkel járó puncikat.

– Haver! El sem hiszem, hogy megpróbáltál szex-SMS-ezni egy alapítvány ötvenéves elnökével. Hát nem szégyelled magad? – bökte meg Lucas a lábával a vállamat, miközben hüvelykujja már dühösen száguldozott az érintőképernyőn, hogy bocsánatot kérjen a nevemben. Azt sem tudtam, minek. Per pillanat az imidzsem annyira volt érintetlen, akár egy háborús zóna. Waitrose zsörtölődött, de így is feltakarított utánam. Részben ezért dolgozott még mindig nekem.

Nem kedveltem őt. Épphogy megtűrtem azok után, ami két évvel ezelőtt történt.

Mind a gesztenyebarna bársony kanapémom terpeszkedtünk. Bár azt mondtam, az „enyém”, igazából a Chateau Marmont-é volt. Ebben a faházstílusú szobában szálltam meg, valahányszor Los Angelesben jártam, ami volt vagy hét hónap egy évben, mégsem voltam hajlandó az otthonomnak hívni ezt a helyet. Los Angeles olyan volt, mint egy másodrangú prostituált: mindenkit beengedett, az átlagosnál rosszabbul nézett ki, és amikor beléhatoltál, rájöttél, hogy túl sokan jártak már erre, és az előtted érkező rendetlenséget hagyott maga után. Ehhez vegyük még hozzá a szennyezettséget, a fehér műfogú sztárocskákat, akik meg akarták lovagolni bármidet, legyen az a farkad, a hírneved vagy a hitelkártyád. Mindezért mit kapsz? Magát a poklot, az én olvasatomban.

Újabb cigire gyújtottam, és kapcsolgatni kezdtem a tévét. Valóságshow; főzős műsor; átalakító műsor; bulvárcsatorna; valakiknek újjávarázsolják a házukat, és ezen bőgnek; egy szolis bige idegösszeomlást kap, amiért az esküvői meghívóját nem a megfelelő rózsaszín árnyalatban küldték ki. Elhajítottam a távirányítót, ami a lapos képernyőbe csapódott, pókhálómásolatot hagyva maga után. A szeme nem rebbent senkinek.

Alfie, a gitárosom fingott egyet, aztán azt mondta:

– Meg kell vakarnom a seggemet, de túl hulla vagyok ahhoz, hogy megmozduljak.

– Nekem dugnom kell, de túl hulla vagyok ahhoz, hogy lemenjek a hotel bárjába – kontrázott Blake. Hazudott. Számára csak egy csaj létezett, de az pont a rossz csaj volt.

– Biztos vagyok benne, hogy Lucas szívesen vállalkozik rá. Az ő versenyszáma az, hogy átbasszák – horkantott Alfie, mire Blake válaszul fülön legyintette.

Hogy miért voltak fáradtak, arról lövésem sem volt. Jelenleg úgy gyűjtöttük az alvással töltött órák számát, mintha antik írógépek volnának. Kötelességtudóan és engedelmesen. A következő három hónap rázós lesz.

Megragadtam a telefonomat , mivel Lucas sikeresen elsimította az újabb zűrt, amit okoztam, és végigpörgettem a névjegyzékemet. Volt pár tucat állandó csajom L. A.-ben, de nem akartam egyiket sem vacsorázni vinni, és ez problémát jelentett. Mindegyikük valamiféle celebkarriert dédelgetett, és azt akarták, hogy kéz a kézben sétáljak velük a Grove-ban, vagy szerelmesen simítsam meg az arcukat az Ivyban. Sajnos inkább dugtam volna a farkam egy durván felbontott konzervbe, minthogy megtámogassam az álmaikat, amitől a szexuális életem kábé annyira volt izgalmas, mint egy bézsre festett fal. Rajongólányokkal nem csináltam (túlságosan is tiszteltem a rajongóimat), és romantikus kapcsolatba sem bonyolódtam (pokoli exbarátnő, de erről majd később). Ez azt jelentette, hogy általában megelégedtem az úgynevezett „kompromisszumpuncival”, azaz magányos légiutaskísérőkkel, harmincas éveik közepén járó karrierista nőkkel, akik a Chateau bárpultjánál ültek, és az átutazó turistákkal, akiket nem érdekelte, ki vagyok. Nem mindig voltak a legszebbek, de legalább nem éreztem magam tőlük annak a műanyag vacaknak, amivé a lemezkiadóm formált.

Megszólalt a csengő. Talán Isten meghallgatott, és küldött nekem egy testtelen pinát. Újabb dolog, amiért sokat fizetnék, ha kapható volna (emlékeztető magamnak: guglizz rá a zsebpuncira! Állítólag létezik.).

– Vársz valakit? – harákolt Alfie, majd beleköpte a slejmet az egyik hamutartóba a dohányzóasztalon. Ebbe a pöcsbe annyi jó modor szorult, mint egy használt tamponba.

Tovább görgettem a telefonomon, tudomást sem véve róla.

– Haver! – Lucas megint a mellkasomba bökött a lábával, ahogy velem szemben feküdt, miközben az egyik dobverőjével megvakarta a hátát a pólója alatt. – Most már túl híres vagy ahhoz, hogy válaszolj mások kérdéseire? Ki van az ajtóban?

– A Kaszás. Vagy Jenna. Egyre megy. – Beleittam a kólámba (aminek sajnos már semmi köze nem volt a kokainhoz), az ujjam pedig megtorpant egy név fölött.

Fallon.

Baszd meg, Fallon!

Úgy is lesz. Mármint én fogom megbaszni őt. Újra. Ám ezúttal lemegy majd kutyába, miután a bokájára tetováltatta a nevemet, mint valami bilincset, büntetésként a tettéért. Egy egész könyvet betöltő listám volt arról, mit akarok Fallon Lankfordtől, és ő ezt mind meg is fogja adni nekem, mert valahol legbelül még mindig engem szeretett. Az arcára volt írva. Arra az arcra, ami minden évben a hollywoodi sztenderdnek megfelelően változott: az ajka teltebb, az orra kisebb, a szempillája hosszabb lett. Emlékeztem a maszk mögött rejtőző lányra, ő pedig bolondult értem. A gond az volt, hogy a hírnévért jobban bolondult.

Blake felállt, és az ajtóhoz vonult. Úgy nézett ki, mint aki háborúba indul, minden izma megfeszült a kikezdett idegei miatt. Blake és Jenna semmiben nem értettek egyet, én pedig soha nem láttam annak értelmét, hogy rájuk kényszerítsem, játsszanak szépen. Pusmogást hallottam a bejárat felől. Morgást, puffogást, és aztán Jenna fémes kacagását, ami akkor tört fel belőle, amikor arcon akart köpni. Néhány másodperc múlva mindketten bevonultak, mögöttük pedig jött egy harmadik személy is.

Egy lány.

Egy számomra ismeretlen lány.

Egy újabb francos bébiszitter.

Belibbent a fényes, sötét padlójú apartmanba, könnycsepp formájú arcát megvilágította a sok lámpa szőkés fénye, én pedig csak arra tudtam gondolni, hogyan fogok mielőbb megszabadulni tőle. Jól… nézett ki. Nem volt az én esetem. Jenna azokat választotta, akik nem voltak annyira csinosak, hogy lelkesebben akarjam döngetni őket egy üveg ketchupnál, de elég csinosak ahhoz, hogy megtűrjem őket. Ez a csaj jelentősen kisebb volt egy átlagos emberi lénynél. Hüvelykpanna méretű volt, a bőre olívabarna, a mellkasa lapos, az orra kicsi és hegyes, a haja hosszú, jegeskék színű. Ha egy hipszterre vágytam volna, választottam volna egyet a több ezer sikítozó rajongóm közül, akik megpróbáltak beszökni a backstage-be. Abban sem voltam teljesen biztos, mit viselt, de azt értelmetlenségnek tartottam, hogy erre tényleg pénzt adott ki. Egy narancsszínű, trapéz ujjú, virágos hímzéses vintage ruha volt rajta, ami alig takarta el a csontos térdét. Felmerülhet a kérdés, honnan a faszból ismertem ezeket a kifejezéseket. Onnan, hogy ez az én lelketlen fejem Armani és Balmain reklámkapányokat vállalt, hogy finanszírozza a kokainfüggőségét. Charlie Sheen hozzám képest csak egy kis cserkésznek tűnt.

Üdv a felfordulásomban, új lány! Innentől kezdve elég rázós utad lesz.

Kortyoltam megint a kólámból, aztán megcsikorgattam a fogamat. Az új lány egy hét alatt múlt idő lesz, ahogy a többi bébiszitter is, akik előtte betöltötték ezt a pozíciót. Erről gondoskodom. Már majdnem rányomtam a hüvelykujjamat Fallon nevére, mielőtt szemöldökráncolva visszasüllyesztettem a hátsó zsebembe a telefont.

Nem most.

Nem itt.

Nem ez előtt a sok balfasz előtt.

Jenna, a legtökösebb nő Észak-Amerikában, keresztbe fonta a karját a melle előtt, és olyan jeges pillantással tüntetett ki, amitől még a Pokol és annak környéke is befagyna.

– Helló, Al! Továbbra is a kanapén ülve folytatod a fingparádét, vagy idejössz, és üdvözlöd az új alkalmazottadat?

Tiszteltem Jennát. Ő volt az egyetlen keménygalléros, aki soha nem kért szexuális ellenszolgáltatást, fotózási lehetőséget vagy egy kibaszott pónit a szülinapjára. Eleve ezért mentem bele, hogy dadát fogadjon a „Túlvilági levelek” turnéra. Ezt a pozíciót elvileg már két hónapja betöltötték, amikor kijöttem a rehabról, de persze muszáj volt elérnem az előző kilencnél, hogy sírva mondjanak fel. Az egyikük még másik államba is költözött, hogy minél messzebb kerüljön tőlem. Reméltem, hogy a nyolcadikra Jenna felhagy az egész ötlettel, csakhogy Jenna nem volt az a feladós típus.

Az a helyzet, hogy én is rohadtul csökönyös voltam.

Vonakodva, de felvakartam a seggem a kétszemélyes kanapéról, és odasétáltam hozzájuk.

– A félreértések elkerülése végett – szívtam meg a cigimet, majd a füstöt az orromon fújtam ki, mint valami dühös bika. – Alfie felelős a kétes szagokért. Nem bírja távol tartani magát a mexikói kajától, amikor L. A.-ben van.

– Bizony nem! – vihogott Alfie a kanapéról, egy böfögéssel megtoldva a megszólalását. – Tacót a világbékéért! Indítanom kéne egy alapítványt!

Kezet nyújtottam az új lánynak. Én 180 centi fölött voltam, ő 150 sem. Gyakorlatilag egy szemmagasságban volt az ágyékommal, ami nagyon kényelmes lett volna, ha akartam volna bármit is ettől a csajtól, de nem akartam. Lassan emelte fel a fejét, hogy a tekintetünk találkozhasson. A szeme a hajánál sötétebb árnyalatú kék volt, és vad. Mély, akár egy jól megírt riff.

Hát mégsem vagy teljesen szelíd. Jól van, kedves.

– Alex Winslow.

– Indie Bellamy.

– Indie-nek hívnak? – mértem végig a lábától kezdve. Apró, izzadt tenyerével próbálta megszorítani az én nagy és hűvös kezemet.

– Indigo. A szín után.

– Ettől nem lesz sokkal jobb – vágtam rá. Hivatalosan is elveszítette a figyelmem. Kipöcköltem a még mindig égő csikket az ablakon, és a falra könyököltem, miközben a gondolataimban kutakodtam, mit is akartam kérdezni Jennától. Valami reklámmal kapcsolatos volt, amit az év közepén forgatok majd. Versace vagy Pepsi? Nem mintha számítana.

– Örülök, hogy így gondolja. Nagyon izgultam, hogy megtudjam, mit szól a nevemhez – mondta Indie.

Még mindig itt volt.

Itt volt, és visszaszólt.

Mi a fasz?

Jenna megmozdult a látóteremben, kivette a mobilját a Hermès táskájából, majd egyikünkről a másikunkra mutatott a készülékkel.

– Ti ketten! Ismerkedjetek meg, de ne túl közelről, és határozottan maradjon rajtatok ruha közben! Telefonálnom kell. Máris jövök! – A cipősarka hangosan koppant a padlón, amíg ki nem ért az erkélyig.

Indigo tekintete az arcomra tapadt. Egészen kiskutyaszerű volt. Visszameredtem rá, mert egy kicsinyes pöcs voltam, és mert látszólag a farkasszemnézés az egyik erősségem volt, az ötvenes, alapítványi elnöknők SMS-ben zaklatása mellett.

– Hé! – hajoltam előre. Az ajkam az új lány füléhez ért. Nem borzongott bele, ahogy a legtöbb dadus. Ez egy kicsit meglepett, de annyira azért nem, hogy eltántorítson a küldetésemtől. – Akarsz tudni egy titkot?

Az új lány nem válaszolt, úgyhogy ezt igennek vettem.

– Éjszakánként bepisálok. Minden… Éjjel. A turné körüli izgalmak miatt jó alaposan telehugyozom az egész ágyat. Néha belekeveredik a legutóbbi csajjal hempergőzés utáni ondó is. Alkalmanként a csaj nedvei is. Mindig az asszisztenseimet kérem meg, hogy cseréljék le a lepedőt, mert a hotelszemélyezettel ellentétben nekik alá kell írniuk a titoktartási nyilatkozatot. Szerinted megbirkózol ezzel, kicsike?

Felegyenesedtem, és az arcát tanulmányoztam. Ezen a ponton kerekedett el a bébiszitterek szeme, esett le az álluk és sápadtak el. Ő nem. Nem, az új lány mosolya napsugaras és kettes típusú diabéteszt okozóan szirupos volt.

– Mr. Winslow, nagy örömmel vásárolok önnek egy csomag felnőttpelenkát! Sőt, úgy hiszem, igencsak illene is önhöz, figyelembe véve a viselkedését.

Hol találta Jenna ezt a csajt, és hogy küldhetném őt vissza abba a pöcegödörbe, mielőtt felszállna velünk arra a repülőre szerdán? Elvigyorodtam, továbbra is a falon könyököltem, és a hajamba túrtam a bőrkeményedéses ujjaimmal.

– Van fogalmad arról, mibe keveredsz bele? – Ejtettem a jókedvű hangszínt. A játszadozásnak abban a pillanatban vége szakadt, hogy pimaszkodni kezdett.

– Igazából van. – Előrelépett egyet. – Kijuttatom magam egy nagyon rossz anyagi helyzetből, ami azt jelenti, hogy a kis húzásaival nem ér el nálam semmit. Szükségem van a pénzre. Végigcsinálom ezt a három hónapot, és józanul tartom magát, akármi történjék is.

– Fogalmad sincs, mit takar az az „akármi”, szóval én a helyedben nem ígérnék semmit.

A pillantása látványosan megvillant, én pedig kezdtem elveszíteni a türelmemet.

– Tessék, megígérem. Pereljen be, Mr. Winslow!

Kurvára ne kísértsd a sorsod, új lány!

Egy nagy lépéssel felszámoltam a kettőnk közötti távolságot, és így az apró melle a hasamhoz ért. A szemében annyi elszántság lobogott, amivel az egész szállodát felgyújthatta volna. Már majdnem kilöktem őt az erkélyről puszta kézzel, amikor Szent Lucas, alias Waitrose felbukkant mögülem, és felé nyújtva a kezét, megmentette az életét.

– Lucas Rafferty vagyok, a dobos – villantotta rá csillogó, „Brad Pitt kedves tesója” vigyorát. A csaj kordában tartott arckifejezése azonnal mosollyá olvadt, és elengedte a kezem, hogy megfogja az övét. Ekkor tűnt fel, hogy három percen át fogtunk kezet. Szóval az új lány is őrült volt.

Szép húzás, Jenna. Karácsonyra egy szemeteszsákot és egy szennylapbotrányt kapsz.

– Indie.

– Hippik voltak a szüleid? – Waitrose lágy kacaja valószínűleg pillecukorként olvasztotta meg a csaj bensőjét. Lucasnak megvolt az a képessége, hogy lebűvölje a bugyit még egy kurva tűzőgépről is, és bár a szerelmi életét szokatlanul megtartotta magának, a nők általában rávetették magukat. Ironikus volt, hogy Lucas nem érdemelte meg ezeket a csajokat.

Indie vállat vont.

– A szemszínem miatt neveztek el Indigónak.

Pír kúszott fel a nyakán az arcán keresztül, és megállapodott a hajvonalánál, akár egy korona. Megráztam a fejem, és az étkezőasztalhoz ballagtam. Nekidöntöttem a csípőmet, és egy marék sós kekszet tömtem a számba.

– A babák szemszíne egészen négyéves korukig változhat – jelentette ki Lucas a hátam mögött. A világ legunalmasabb beszélgetése díjért versengtek volna? Mert az tuti, hogy az én szavazatomat megkapták.

– Gondolom, kockázatvállalók is voltak. – Torokból jövő nevetése betöltötte a helyiséget.

– Voltak?

– Meghaltak. – Csend. – Autóbalesetben.

– Nagyon sajnálom! – Előkelő, magániskolázott hangjától csengett a fülem, és friss adag dühvel töltött fel.

Lesújtottnak hangzott. Engem sem dobott fel különösebben a hír, hogy az új lány árva volt, Lucast viszont az jellemezte, hogy ő tényleg átérezte mások fájdalmát, ahogy a gyerekek szokták, mielőtt felnőnek, és megkeményíti őket az élet. Ő volt a legvisszataszítóbban őszinte ember, akit ismertem. Tudomásom szerint én voltam az egyetlen, akit valaha átbaszott. Mondhatni, ez sokat elárult a seggfejségem vagy szerethetőségem mértékéről. Vagy annak hiányáról.

Jenna visszatért a teraszról, és a táskájába süllyesztette a telefonját. A mosolya elárulta, hogy ha megpróbálok nemet mondani az új lány alkalmazására, kirakja a szűrömet. Léteztek rajta kívül nagy és befolyásos ügynökök, de csak egy olyan volt, aki óvadékot tenne le hajnali háromkor, mert az idióta fejemmel csibefutamot játszottam egy rendőrjárőrrel a csendes-óceáni sztrádán, és az éjszakát egy adminisztrátor cickójának aláírásával fejeztem be. Nem számíthattam rá, hogy a dobosom, a menedzserem vagy a basszusgitárosom oldja meg helyettem a dolgaim, arra meg pláne nem, hogy mellettem legyenek, amikor látványosan elbaszok valamit. Úgy szerettem a barátaimat, ahogy a kisállatokat szokás: szenvedélyesen, anélkül, hogy viszonzást vártam volna. A családom… nos, az egy egészen más történet volt, amibe nem akartam belemenni.

– Helló! – mondta Jenna.

Válaszul biccentettem.

– Ez itt beszél, Jenna – böktem az állammal a lány felé.

– A legutóbbi nem tette, és négy napig bírta a munkát. Valami mást kellett kipróbálnom – vonta meg a vállát az ügynököm, én pedig megszívtam aznap már vagy az egymilliomodik cigimet, és figyelmen kívül hagytam őt is meg az egész világmindenséget. Ez volt a kedvenc időtöltésem, amióta kijöttem az elvonóról.

– Mondhatok valamit? – Jenna újrakente vérvörös rúzsát az arca elé tartott piperetükörbe nézve.

– Az udvariasság nem illik hozzád. – A költői kérdések előhozták belőlem a piszkálódós énemet.

– El kell kezdened a következő albumodon gondolkodnod, Alex. A Szívás elég gyengén szerepelt, te pedig épp elég időt vettél ki, hogy a jóllétedre koncentrálj. Meglepődve hallottam, hogy semmit nem írtál, amíg rehabon voltál.

Oldalra billentettem a fejem, és felvontam az egyik szemöldököm.

– Voltál már rehabon, Jenna?

– Nem – csapta össze a kis tükröt.

– Lehet, hogy volt egy csomó holtidőm, de túlságosan is lefoglalt, hogy a falat kaparjam, ahogy a Trainspottingban volt, miközben megpróbáltam nem leszaggatni a húst a csontomról.

– A kokain nem vezet testi függőséghez – jelentette ki szemrebbenés nélkül.

– Kokóztál már valaha, Jenna? – kérdeztem ugyanazzal a hangszínnel, amivel az előző kérdést is.

– Nem.

– Ugyanaz a válasz.

Újra megszólalt a csengő. Blake ajtót nyitott megint, miután elhaladt a csevegő Lucas és az új lány mellett. A zenekarom tagjai és a menedzserem máris elismerték őt a táj részeként. Legalább volt bennük annyi, hogy figyelmen kívül hagyják, mintha csak egy ronda váza lenne, amit senki nem mer arrébb tenni. Waitrose-t kivéve, persze, aki művészi szintre vitte az ünneprontást.

– Ki rendelt mexikóit? – kiabálta Blake.

– Hülye kérdés, haver! – kiáltott Alfie a kanapéról.

– Ó, ez gáz! De tényleg – mondta lassan Lucas, Alfie gyomrára utalva, ami nem osztozott a gazdája szerelmében az étel iránt.

Megfordultam, és visszairányítottam a figyelmem Jennára.

– Szóval. Hol találtad a kis harcost? – masszíroztam meg bársonyos fülcimpáját. A nők vajként olvadtak el a kezem alatt, és ez az ügynökömre is igaz volt azzal a különbséggel, hogy ő soha nem feküdne le velem, mert van elég agysejtje hozzá, hogy tudja, mi lenne a dolog vége.

Jenna a körmét tanulmányozta, miközben beszélt:

– Tényleg számít? Csak annyit kell tudnod, nem bízom benne, hogy józan tudsz maradni egyedül. Labilis vagy, keserű, és haragszol a világra. Ő pedig túl sokat nyerhet és veszíthet, ha ez nem úgy alakul, ahogy én akarom. Sajnálom, Al. Ez a lány kész harcba szállni.

– Jenna – cöcögtem, miközben végighúztam a hüvelykujjam az alsó ajkamon. – Ennek a lánynak köze sincs a háborúhoz. De még egy kibaszott meccshez sincs.

– Ha így van, ígérd meg, hogy tiszta maradsz. Lehet, hogy pimasz, de nagyon fiatal.

– A tiszta nincs benne a szótáramban. – Még csak nem is vicceltem.

– Ezt a tömérdek egyéjszakás kalandodnak mondogasd – forgatta meg a szemét Jenna olyan hevesen, hogy az majdnem kiesett. A vállával megérintette a mellkasomat, ahogy odatáncolt az ajtóhoz. Indigo a nyomába szegődött, a háta akár egy karó.

Az ügynököm hátrafordult egy másodperccel azelőtt, hogy távozott volna.

– Írj nekem egy albumot, Al! Legyen káprázatos! Egyenlítsd ki az állást Will Bushell-lel.

Ölhetnékem támadt abban a pillantban, ahogy meghallottam a nevét.

Szó sincs itt kiegyenlítésről. Egy rossz albumot adtam ki. Mindenkinek volt olyanja, még a Bad Religionnek is. De persze nem fogok nekiállni védekezni sem előtte, és pláne nem az egész csapatom meg a kis törpilla előtt, akit Jenna berángatott a barlangomba.

– Áll az alku! – kacsintottam, és az ujjaimmal pisztolyt formázva felé intettem, aztán elfordultam, hogy ne láthassa az arcomra kiülő haragot.

Becsukódott az ajtó.

Megragadtam Alfie mexikói kajáját, a falhoz vágtam, és figyeltem, ahogy a babok lecsúsznak, és összepiszkítanak mindent. A guacamole cementként tapadt a falra, ellenállva a gravitációnak. Nyugtalan voltam, és azt sem tudtam biztosan, miért.

Az új album miatt?

Az új turné miatt?

Az új lány miatt?

Will Bushell miatt?

A dolgok változóban voltak, és ezúttal nem volt csodaszer, ami eltompítja az érzékeket.

{1} Rónay György fordítása