Budapest, 2026

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Karen Swan: The Midnight Secret

Copyright © Karen Swan 2025

All rights reserved.

Borítófotó © Shutterstock

Hungarian translation © Simonyi Ágnes, 2026

© XXI. Század Kiadó, 2026

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Tegyi Timea

Előkészítés Tomka Eszter

Korrektúra Takács Andrea

Tördelés, borítóterv és tervezőgrafika Váraljai Nóra

ISBN 978 963 568 755 8

Daphne és Colin Hydesnak,
akik bőven megérdemlik, hogy révbe érjenek

A Föld tele van mennyországgal.
De csak az, aki ezt meglátja, veszi le a cipőjét.

Elizabeth Barrett Browning

Prológus

1926. november 3.

Falu-öböl, Szent Kilda

Esett az eső, de azt mondták, ez szerencsés jel.

Nem mintha Jayne-nek szüksége lett volna a szerencsére. Épp a szigeten lakó legjóképűbb, legmagasabb férfihoz készült feleségül menni, akitől, valahányszor meglátta, bukfencet vetett a gyomra. A szeme kék volt, akár a júniusi égbolt, fényes, sötét haját egy kicsit hosszabban hordta, mint a többi férfi – bozontos, mondta rá egyszer Bolond Annie, mint a birka szőre vedléskor. Széles, lapos válla és hosszú karja meg lába volt, és Angus MacKinnont kivéve egy teljes fejjel magasodott a többiek fölé.

Soha senki nem vitatta, hogy ő a legjóképűbb férfi a szigeten. Jayne még most is emlékezett rá, milyen döbbenten némult el, amikor Norman nyáron az istentisztelet után odalépett hozzá és megkérdezte, volna-e kedve sétálni vele egyet. Jayne előzőleg biztosra vette, hogy az új ápolónőjüket, Lornát hívja majd el, akinek az érkezése állandó beszédtémát jelentett a nők körében, miközben a patakban mostak. Lorna csak nemrég jött a szigetre – „Vérfrissítés!” rikkantotta Peg mama vígan –, és huszonhat esztendősen négy évvel idősebb volt Normannél. „Egy nagyvilági nő”, jelentette ki Bolond Annie tőle szokatlan csodálattal. Komoly volt, mindamellett csinos, művelt és okos, és minden olyan tekintetben segíteni tudott az embereknek, amelyekben Jayne, aki akkor töltötte be a tizennyolcat, és nem tűnt ki semmiben, nem. Bárki láthatta, hogy Lorna jobb jelölt a falu legpartiképesebb legénye számára. És ő mégis Jayne-t akarta!

Az első sétájuk tagadhatatlanul sutára sikeredett. Jayne elkapta Rachel MacKinnon és Christina MacQueen elképedt pillantását, amikor ő és Norman otthagyták a többieket, és elindultak a sziklák felé. Egyikük sem tudta, mit mondjon, vagy egyszerre szólaltak meg, vagy egyszerre hallgattak el, de Norman vigyázott, hogy Jayne mindig a falubeliek szeme előtt legyen. Az emberek beszélni fognak, és nem akarta veszélyeztetni a lány jó hírét, jóllehet nem volt családja, amit ez érdekelhetett volna.

Az édesanyja halála után az apja elment Ausztráliába, és Jayne két öccsét is magával vitte. Nem hitt a lányának, amikor az kijelentette, hogy nem tart velük. Még amikor felszállt a bálnavadászhajóra, amely kivitte őket a szárazföldre, akkor is arra számított, hogy Jayne felhagy „ezzel a képtelenséggel” és utánuk megy. De hát ő a feleségét sem értette meg soha, ahogy azt a terhet sem, amelyet anya és lánya cipelt: ha kimennének a tágabb világba és ezáltal nagyobb közösségbe kerülnének, azzal azt kockáztatnák, hogy megnőne a látomásaik száma, márpedig az egy negyvenlelkes faluban is épp elég gondot jelentett. Így aztán döbbenettől eltátott szájjal bámulta Jayne-t, aki a többiekkel együtt a parton állva, fehér arccal intett nekik búcsút.

Amikor a hajó megkerülte az óceánba nyúló földnyelvet, szorosan egymás mellett haladva a falubeliek visszafordultak a házaik felé, lépéseikkel egyre növelve a nyomukban keletkezett hézagot. Peg mama volt az, aki, látva a parton önként vállalt elhagyatottságában remegő Jayne-t, kézen fogta, és hazavitte magához vacsorázni – és Jayne el sem jött onnan. Régebbi otthonába Lorna költözött be két évvel később, amikor megérkezett ezen a nyáron, így hát a falu életének kereke állandóan forgott: egy kicsit másképp, mégis ugyanúgy.

Ma azonban Jayne kiköltözik innen. Egy óra múlva Mrs. Norman Ferguson lesz, és ma éjjel újdonsült férje mellett alszik majd a kettes számú házban. A férfi a húgával, Mollyval lakott ott. Amikor elárvultak, Norman tizenöt éves volt, Molly pedig még csak kilenc, és a bátyja hevesen védelmezte. Az ő haját egyetlen falubeli fiú sem merte meghúzni, mint ahogy az ő küszöbükön tehénlepényt sem hagyott soha senki!

Az utóbbi hónapokban a két lány a korkülönbség ellenére nagyon közel került egymáshoz. Molly szinte nyomban megkérdezte, hajlandó volna-e újból sétálni Normannel, annak ellenére, hogy a bátyja nem egy szentimentális lélek. Elmondta neki, mik Norman kedvencei, hogy legközelebb legyen miről beszélniük – és ez bevált, annyira feloldotta a kettőjük közt meglévő merevséget, hogy a sétáik rendszeressé váltak.

– Tessék, tudtam, hogy még mindig megvan valahol – jelentette ki Peg mama lassan felegyenesedve a komód mellől, amelyben turkált, egyik kezével a hátát támasztotta meg, a másikban pedig egy vékony, erősen meggyűrődött és az időtől megsárgult női inget tartott. Amennyire Jayne meg tudta ítélni, csupán az vált előnyére, hogy sokkal könnyebb pamutból készült, mint a szokásos ruhaneműik – még a nyári blúzaik is –, és épp csak kivehető volt rajta egy halványlila virágminta. – Ezt viseltem a saját nászéjszakámon – folytatta Peg mama, terjedelmes testéhez szorítva a holmit. – Persze akkoriban még jóval virgoncabb voltam – kacarászott. – Álomszerűen illett rám. Még most is előttem van az én Hamishem arckifejezése… – Az emlékektől ellágyult az arca, és a csendes visszaemlékezés közben csak úgy magának bólintott egyet.

Jayne izgatottan várta a folytatást. Többre volt szüksége. Ma éjjel Molly itt fog aludni, hogy Jayne és Norman kettesben tölthessék első közös éjszakájukat, és neki fogalma sem volt róla, hogy mire számítson. Próbálta megkérdezni Peg mamától, mit „kell csinálnia”, amire az öregasszony azt válaszolta, hogy hagyja, hadd menjenek a dolgok a maguk természetes útján – de ha még a beszélgetés sem indult be természetes módon közöttük, nem tudta, ez vajon miként fog.

Az arca alighanem elárulta, mert arra késztette az öregasszonyt, hogy négykézlábra álljon, és kotorászni kezdjen az ágyneműs komódban.

– …Csak ügyelj rá, hogy a tűz fényében állj, kislányom – nézett hátra Peg mama mindentudó mosollyal. – Akkor majd odarohan hozzád.

Jayne zavarba jött.

– A tűz fényében?

– Majd meglátod – bólintott Peg mama, és Jayne kezébe nyomta az inget. Ebben a pillanatban nyílt az ajtó, és az ifjú Mhairi MacKinnon kukkantott be rajta.

– Mollyval most indultak el! – jelentette izgatottan. Mhairi és Flora őrt álltak, és az utóbbi negyven percben éberen figyelték a vőlegény házát, mintha meg akartak volna győződni róla, hogy nem szökik-e meg (Jayne nem igazán tudta, mégis hová lehetne megszökni egy, az Atlanti-óceánban álló, két mérföld hosszú szigeten). Mindeközben Effie Gillies a templom ajtajában strázsált, hogy a saját szemével lássa, Norman csakugyan bemegy-e. Szegény Norman, gondolta Jayne mosolyogva. A lányok gondoskodnak róla, hogy megnősüljön, akár akar, akár nem!

– Jaj, Jayne! – kiáltotta Mhairi elakadó lélegzettel. – Olyan szép vagy, akár egy tündér!

Valóban? Peg mama százszor végighúzta a kefét világosbarna haján, hogy kiemelje a fényét, aztán bonyolult fonatokkal százszorszépeket és boglárkákat szőtt bele. A szigeteken nem nőttek fák, így a virágkorona sosem szerepelt a választási lehetőségek listáján, de ez az évszak a vadvirágoknak sem kedvezett. Csak százszorszépeket és boglárkákat tudtak felvonultatni, és a lányok egész délelőtt szorgalmasan szedték neki.

– Hadd nézzelek! – mondta a Mhairi után benyomuló Flora, aki alig várta, hogy meglássa az arát.

– …Ó! Te vagy a legszebb menyasszony, akit valaha láttam!

Jayne nem akart rámutatni, hogy ő az egyetlen menyasszony, akit Flora valaha is látott, mert a kislány a szívére szorította a kezét, zöldes-mogyoróbarna szeme csillogott az izgalomtól. Flora már tizennégy évesen is bámulatos szépség volt, aki nyilván csillogóbb életre volt hivatott, mint amilyet Szent Kilda képes nyújtani. Jayne-nek az az érzése támadt, hogy az ő esküvője sosem látott szenzáció lesz majd ezen a kis szigeten.

– Köszönöm – felelte halkan. Hinnie kellett a szavuknak, hogy… tűrhetően néz ki. Időnként riasztó érzés volt a kilátás, hogy egy ennyire jóképű férfihoz menjen feleségül, ilyenkor emlékeztetnie kellett magát, hogy Norman választotta őt; hogy látott benne valamit, ami tetszett neki. „Szép, fiatal lány vagy”, mondogatta Peg mama mindig, amikor esténként a kandalló mellett ülve kötögettek és megbeszélték a nap eseményeit; Jayne-nek azonban nehezére esett ezt elhinnie, mivel egész életében figyelmen kívül hagyták. Az emberek távolságot tartottak tőle, ahogy az édesanyjától is. Megjelenik egy bizonyos pillantás a szemükben, amikor meglátnak bennünket, gyermekem. Még mosolyognak, de mindig óvatosak, félnek, hogy mit láthattunk.

Jayne úgy érezte, mintha egy leplet viselne – az emberek ezt pillantották meg először, a jövőbe látás „adománya” mindig megelőzte egy lépéssel, így ő örökösen ennek az árnyékában volt. Nem tudta, milyen érzés volna az arcán érezni a napot.

– Effie Gillies, hogy nézel ki! – korholta Peg mama Effie-t, aki néhány pillanat múlva rontott be a házba. – Fekete a lábad!

– Igen, esik az eső – zihálta Effie teljesen közömbösen.

– És nem tudtál volna megfésülködni?

A lány a homlokát ráncolta.

– Minek? Nem én megyek férjhez.

– Komolyan mondom… – cöcögött csüggedten az idős nő.

– Az micsoda? – tudakolta Effie kíváncsian, meglátva Jayne kezében az összegöngyölt inget.

Jayne úgy elpirult, mintha mindenki számára nyilvánvaló lett volna, hogy abban kell ma este elcsábítania a férjét.

– Ne is törődj vele! – mondta Peg mama mérgesen, azzal visszavette Jayne-től az inget, és ujjaival megfenyegette a lányokat. – Nektek a templomban kellene lennetek!

– Így van. És azért jöttem, hogy szóljak, Norman már ott van, és az öltönyét viseli.

– Remélem is! – vágta oda Peg mama morcosan, és újból végignézett a menyasszonyon. Jayne nem tudott visszaemlékezni, csináltak-e körülötte valaha ekkora felhajtást. Az édesanyja halála óta biztosan nem. – Most pedig eredj, Effie, és vidd magaddal ezt a két mihasznát is. – Peg mama pillantása Flora és Mhairi huncut arcára esett. – Pár perc múlva ott leszünk. És ügyeljetek rá, hogy egyikőtök legyen az ajtóban, hogy levegye Jayne bakancsát. Én már túl öreg vagyok a hajlongáshoz.

– Meg tudom csinálni… – kezdte Jayne, de Peg mama leállította.

– Badarság. Ki hallott még olyat, hogy a menyasszony maga vegye le a bakancsát? Különben is, nem szeretném, ha ezek a virágok kihullanának a hajadból.

– Viszlát, Jayne! – mondta Mhairi sugárzó arccal, miközben Peg mama kifelé hessegette őket. – Irtó hangosan fogjuk énekelni neked a dicséreteket!

Jayne átment utánuk a konyhába, és hallgatta, ahogy végigszáll a nevetésük az utcán, miközben egymásba karolva ugrálnak a kőlapokon. Tekintet nélkül az időjárásra, az egész sziget készen állt a lakodalomra. Peg mama a kedvenc zabpogácsáját készítette el Jayne-nek reggelire – búcsúajándékként –, és a tányérok még a tálalón várták, hogy elvigyék őket a patakhoz elmosni. Jayne érezte a megszokás késztetését, hogy maga mosogassa el őket; a két nőnek ma kevés ideje akadt a szokásos házimunkákra, mivel lekötötte őket a vacsora elkészítése. Reggel a férfiak levágtak egy fiatal ürüt, ami most odakint sült a nyárson, fölé a szárítókötelek közé néhány birkabőrt feszítettek ki, hogy távol tartsa az esőt. A házassági eskük megtétele után lakomázni fognak, később pedig következik a tradicionális táncmulatság, a ceilidh.

Végül aztán becsukódik a kettes számú ház ajtaja, és nem szegeződik rájuk több tekintet, nem lesz több megtervezett beszélgetés. Jayne és Norman végre kettesben maradnak. Ott fog állni a tűz fényében egy szál ingben a férfi előtt, aki egyszerre tette idegessé és izgatottá. Még előttük áll, hogy a férfi megcsókolja – tisztességes és egyszersmind tartózkodó volt –, és Jayne újra meg újra megpróbálta elképzelni a száját az övén. Flora a maga szokásos koraérettségével megmutatta neki, hogyan gyakoroljon a saját karján. Mintha ő tudná! Jayne nevetve elhessegette, de aznap este az ágyban, a sötétben fekve azért kipróbálta.

Peg mama jött be ismét sietve, és elégedetten látta, hogy a lányok a templom felé szaladnak. A tekintete nagyanyai szeretettel futott végig Jayne-en, és végső simításokat végzett a hajába font százszorszépeken.

– Szerencsés férfi ez a Norman Ferguson.

– Én vagyok a szerencsés.

– Hú! Azt szeretné majd, hogy így gondold, annyi biztos – kuncogott Peg mama. – Az az ember meglehetősen nagyra tartja magát. – Eltűnt a hálószobában, majd egy pillanat múlva visszatért az inggel. – És erről sem szabad megfeledkeznünk – jelentette ki mindentudó pillantással, mintha a csábítás finomabb részleteiben már megállapodtak volna.

Jayne odanyújtotta a karját, hogy segítsen Peg mamának egyensúlyozni, amíg lemennek a lépcsőn, és együtt sétáltak végig a néptelen utcán. Természetesen valamennyi ház ajtaját nyitva hagyták, a kandallókban kis lánggal pislákolt a tűz. Az égő tőzeg szaga keveredett a füvön lassan sülő bárány illatával.

Beállt a dagály, az óceán sötétszürkére vált, de most az egyszer csak enyhén fújt a szél. Ködfátyol lebegett az Oiseval és a Ruival, a Falu-öböl két oldalát őrszemekként szegélyező hegyek ormai fölött. Lágyan szemerkélt az eső, és Jayne remélte, hogy a cseppek harmatként telepszenek meg az orcáján, és gyémántokként a szempilláján.

Amikor a kettes számhoz értek, Jayne sietve bement az inggel, és izgatottan letette a bevetetlen ágyra. Az ajkába harapott, érezte, hogy a szíve hevesebben dobog az illegális látogatás miatt. Még sosem járt Norman hálószobájában, és most engedélyezett magának egy pillanatot, hogy magába szívja a látványt: tweed sziklamászó nadrágja hevert egy gyékényből font széken – akkor vette le, amikor átöltözött az ünneplőjébe –, egy Molly által kötött takarót látott az ágy végébe hajítva, s a férfi pézsmaillata úgy lengte be a szobát, mintha csak az imént hagyta volna ott. Egy órán belül ez az ő szobája is lesz… Jayne azt kívánta, bár felgyorsulna az idő és elröpítené a jövőbe, akár egy tündér a szelek szárnyán.

Alig két percbe telt, hogy odaérjenek a templomhoz. Jayne hallotta, hogy az odabent folyó beszélgetés hangzavara elhalt, amikor beléptek, és megálltak az ajtóban.

Molly ragyogó szemmel várt rá. Jayne tudta, hogy a Normannel kötött házasságával nemcsak egy férjet, hanem egy húgot is nyer. Mától fogva újból lesz családja. Lesz hová tartoznia.

– Még annál is szebb menyasszony vagy, amilyennek álmodtalak – suttogta Molly, miközben nekilátott, hogy kifűzze Jayne bakancsát.

Jayne félszegen rámosolygott. Tudta, hogy nem az a kifejezett szépség, de a lányok izgalma ragadós volt, és kezdte elhinni, hogy talán ma csakugyan csinosan fest.

Nem volt bevezető zene, amely áthidalta volna a rövid szünetet, mialatt Molly a cipőfűzőjével ügyködött – a templomnak nem volt orgonája, de még festett üvegű ablakai sem. Ahogy Jayne körülnézett az ismerős apró, meszelt falú kápolnában, az egyetlen díszt a hajában lévő százszorszépek jelentették benne.

Nézte a sorokban ülő, rá váró falubelieket, és minden egyes személyt felismert a tarkójáról. Ez volt az élete tájképe; ismerte mindenki történetét, mindenki titkait.

Torkokat köszörültek, valaki kifújta az orrát… és aztán minden elcsendesedett.

Jayne látta, hogy Norman megfordul, gyönyörű, fekete szempillákkal keretezett, kék szeme rászegeződik, máris torkában dobogott a szíve. Nem mosolygott rá olyan izgatottan, mint a lányok az imént, de persze ő nem is tizenéves lány, és nem is egy szentimentális férfi.

Peg mama megszorította a karját, és Jayne ráébredt, hogy valahol útközben felcserélődtek a szerepek, és már nem ő nyújt támaszt Peg mamának, hanem Peg mama őneki.

– Most is biztos vagy benne? – suttogta Peg mama, szorosan fogva a karját, miközben a szomszédaik feje fölött a tiszteletes felé néztek, aki a padsorok között húzódó folyosó végében állt az ő vőlegénye mellett. Várakozva.

Jayne bólintott. Még soha semmiben nem volt ennyire biztos, és bátran megtette az első lépését a padsorok közt, lelkesen várva, hogy beteljesedjen a sorsa.

Első fejezet

JAYNE

Négy évvel később – 1930 késő augusztusa

Falu-öböl, Szent Kilda

Jayne lenézett az uszadék fából összetákolt keresztre – a fát az óceán mosta egyetlen partjukra még régebben, és a koporsós cleitben várt a következő halálesetre.

A kereszt minden igyekezetük ellenére sem adta meg a kellő tiszteletet egy olyan lány emlékének, aki életében mindig csak úgy sugárzott. Jayne, Flora és Mhairi váltásban segítettek Effie-nek cirkalmas betűkkel felfesteni Molly nevét, a közöket pedig virágokkal és a Szent Kilda-i ökörszemet ábrázoló apró motívummal díszítették, amelynek az énekét annyira szerette.

Jayne leroskadt a földre, és kezét a burjánzó fűre szorította. A boglárkák vidáman bólogatva üdvözölték, de a látványuktól még most is elsápadt. Nem tudta elfelejteni, hogyan záporoztak a hajából a nászéjszakáján: a százszorszépek és a boglárkák remegve meglazultak és egyenként kihullottak, míg végül nem maradt semmi szépség.

Félrefordította a fejét. Nem tudta elképzelni, hogy hátrahagyja fiatal sógornőjét. Úgy érezte, mintha újból elveszítené, mert eddig legalább vigaszt nyújtott az, hogy mindennap meglátogathatta a sírját. Jayne rászokott, hogy kihozza a kötését a temetőbe és leül a kis kereszt mellé, ahol védi a viharos széltől és a fürkésző szemektől a magas kőfal, amely úgy öleli körül az ovális területet, mint egy édesanya karja. A legtöbb napon elüldögélt ott, és elmesélte a húgaként szeretett lánynak a falu összes hírét, úgy csevegve, ahogy mindig szoktak a konyhaasztal mellett: Flora és Mhairi a nyájak legeltetésével töltik a nyarat a Szurdok-öbölben; Zsémbes Mary – végre – várandós, és napokon belül szül; Donald csúnyán elesett, amikor átmentek megnyírni a birkákat a Borerayre, de szépen gyógyul; Effie beleszeretett egy gróf fiába, aki aztán – természetesen – összetörte a szívét…

Mennyi minden zajlott Molly halála óta, még ezen az aprócska szigeten is, ahol állítólag soha nem történik semmi! Jayne egyszerűen képtelen volt elképzelni, mi vár rájuk a víz túlsó oldalán. Szinte el sem tudta hinni, hogy az áttelepítésre sor kerül egyáltalán. Becsapásnak tűnt, amikor májusban megérkezett a hír, és mindenki megdöbbent. Igaz, tavaly novemberben, a Molly halálát követő hetekben egy „mindenki vagy senki” megállapodásra jutottak, amikor Lorna – bűntudattól vagy dühtől vezérelve – azzal érvelt, hogy ebben a korban, amelyben élnek, senkinek sem volna szabad meghalnia tüdőgyulladásban s hogy ha meglett volna a megfelelő eszközük és segítségük, Molly életben maradhatott volna. Nem érdemelnek-e többet, jobbat?, tette fel Lorna a kérdést.

A több és jobb szavak nem szerepeltek a Szent Kilda-iak szótárában; de hát Lorna MacDonald nem születésénél fogva, hanem a saját döntése alapján volt Szent Kilda-i. És mivel a vita a sötét téli estéken is folytatódott, egyszer csak valahogyan petíció lett belőle, amelyben kérték az áttelepítésüket a szárazföldre.

A szigetlakók véleménye megoszlott, amikor először felvetődött a gondolat: az idősebbek maradni akartak, a fiatalabb generációt csábította a túlsó oldalon rendelkezésre álló kényelem. Tagadhatatlan, hogy immár harminchat főre apadt lélekszámuk kritikus szintre csökkent. A lakosság fele vagy öreg, vagy fiatalkorú, márpedig erős, fiatal férfiakra van szükségük, akik megmásszák a sziklákat, hogy elfogják a madarakat és megszerezzék a tojásaikat, amelyeken aztán élnek. Erős, fiatal nők kellenek, akik megszülik a Szent Kilda-iak jövőbeli generációit, különösen most, hogy Mhairi egy Harris-szigeti férfival jár jegyben, Flora a glasgow-i úriemberével, Effie, ez a vad jószág pedig pont annyira alkalmas a házasságra, mint a szél arra, hogy dobozba zárják. Molly halála több szempontból is a lehető legrosszabb választás volt a sors részéről.

Jayne összeomlott, amikor először látta Molly arcát egy látomásban. Úgy érezte, hogy porrá válik a bensője. Nem volt senki, akinek elmondhatta volna, senki, akivel megoszthatta volna a rettegését. Habár valamennyi porcikája kétségbeesett figyelmeztetéseket szeretett volna sikoltani, hogy valami módon megváltoztassa a jövőt és kijátssza a sorsot, elfogadhatatlan kegyetlenség lett volna ezeket kimondani. Az édesanyja felhívta a figyelmét arra, hogy hiába is próbálná megváltoztatni azt, ami már megmutatta magát egy látomásban.

Annak a napnak a borzalma még mindig elevenen élt, és miközben a sír mellett ült, még mindig gyötörték az emlékképek. Felemeli a földről Mollyt, és az ágyába cipeli… Norman belesápad a húga állapotának hirtelen romlásába, és imádkozik egy olyan Istenhez, akiben nem hisz… Lorna fürge kézzel és zord tekintettel dolgozik… kavarog és sűrűsödik körülöttük a sötétség, ez a hömpölygő energia, amely úgy ragadja el Mollyt, akár egy rongycsomót…

– Gyerünk, Moll! – unszolja Lorna a betegét, hogy szedje össze az erejét és válaszoljon, a két keze egyre gyorsabban mozog, ahogy fogyni kezd az idő.

– Úristen! – kiabálja Norman, aki szintén érzi ezt. – Moll, ne!

Molly felszínes, ziháló lélegzetvételei egyre hosszabbra nyúlnak, több köztük a szünet, mint az oxigén után kapkodó, apró, kétségbeesett csuklások. Egyre vészjóslóbb lesz a csend – és végül fülsiketítővé válik.

– Moll? – suttogja Norman megbicsakló hangon. A nagydarab férfi mintha összement volna. Megesküdött, hogy megvédi a húgát, arra gondolt, hogy ez majd egy gazdag férjet és egy nagy házat jelent neki a szárazföldön; eszébe sem jutott, hogy ezt a tervet birkák fogják meghiúsítani egy hóviharban.

Lorna, ahogy hamuszürkére vált arccal feléjük fordul.

– Meghalt.

– Nem! – Norman a karjába veszi a húgát. – Ébredj fel, Moll! – A kongó zihálása, amikor Molly feje szörnyű bizonyítékként hátracsuklik.

Egy retesz nyikorgása, léptek… David MacQueen megtorpan a márványszoborként megmerevedett Jayne, Lorna, Norman és Molly láttán. Megroggyan a térde, hátratántorodik, az arca görög maszkba torzul – tragédia, ami egy eltátott szájban és kidülledő szemekben jut kifejezésre –, amikor Norman kísérteties hangon felnyög, s a lelke kiszakad a bensőjéből. De ez még annál is rosszabb.

Egy férfi tud élni a lelke nélkül. De a szíve nélkül?

Norman tekintete rátalál az övére, és a bánat dühbe fordul át – mert ő tisztában volt ezzel. Látta előre, és nem akadályozta meg. Senkit sem figyelmeztetett.

A teste elgyöngül, tudva, hogy ennek következményei lesznek. Mindig vannak.

– Sejtettem, hogy itt talállak.

A hang behatolt az emlékeibe, visszaszorította őket a tudata mélyére, és ahogy felpillantott, látta, hogy David áll előtte. A háta mögött sütő nap fényében ragyogott, fekete kontúrja belemosódott a kifehéredett égboltba.

– Persze – mosolyodott el Jayne, miközben a fiú a szokott módján leült mellé, és térdét átkarolva lenézett a dombról az öböl irányába. Jayne tudta, hogy ugyanúgy érez, mint ő. A Mollytól való elválás lesz a legrosszabb része annak, hogy elmennek innen. Mindegy, milyen vigaszokra lelnek majd máshol, mindketten ezen az egy helyen éreznek békét.

Ez lett a találkozóhelyük a Molly halála óta eltelt kilenc hónapban. Nem szándékosan, persze; Jayne-ben fel sem merült, hogy barátok lehetnek (először is, David három évvel fiatalabb volt nála). De mindkettőjüknek szükségük volt arra, hogy közel érezzék magukat Mollyhoz, és egyszer csak azt vették észre, hogy ez nap mint nap visszahúzza őket ide. Kezdetben mindent elkövettek, hogy helyet adjanak egymásnak – David Molly szerelme volt, Jayne a sógornője. Idővel azonban a félrehúzódás helyett rákaptak arra, hogy együtt üldögélnek itt azokról az időkről beszélgetve, amelyeket együtt töltöttek a lánnyal, akit mindketten szerettek. Az emlékek megosztása a gyász egyik módjává, új rítussá vált. Jayne felidézte, amikor csendes pajtási viszonyban főztek Mollyval a tűzhelynél, mosták a lepedőket a patakban, vagy kötögettek a kandalló mellett. David emlékei élénkebbek voltak: amikor egész éjjel táncoltak a ceilidh-n, és Molly arca kipirult, a szeme ragyogott; ahogyan a templomban flörtöltek az imakönyveikbe rejtett üzenetekkel. Emlékezett arra a napra, amelyről végül kiderült, hogy utoljára voltak együtt, a lopott csókokra Molly hálószobájában, miközben Norman elől bujkáltak, ellenállva a kísértésnek abban a tévhitben, hogy lesz közös jövőjük és a világ minden ideje az övék. Aztán hová juttatta őket a türelmük és az erényességük?

– Csillapodik már az őrület? – kérdezte most Jayne, kezébe véve a kötését.

Mindenki napok óta csomagolt. Bolond Annie fel-alá járkált az utcán, hátán a rokkájával, így gyakorolta a hajóra szállást. Effie a sziklamászó köteleit ellenőrizte, és elzárkózott minden emlékeztetés elől, miszerint a szárazföldön nem lesz rájuk szüksége. Peg mama ablakai csillogtak, jóllehet két nap múlva már nem lesz, aki kinézzen rajtuk.

– Csak egyre rosszabb – cöcögött David. – Az Öreg Fin váltig állítja, hogy harminc évvel ezelőtt elrejtett egy arany egyfontost a kéményében, de most nem találja.

– Hogyan jutott hozzá harminc évvel ezelőtt egy arany egyfontoshoz? – Jayne a homlokát ráncolta. Az övék cseregazdaság volt: a családok házimunkákat, megbízatásokat és szívességeket csereberéltek egymás között. Az időnként hajóval érkező, gazdag látogatók shillingeket kínáltak a fényképekért és a gyapjúzoknikért, és csak a nagy háború óta jöttek nagyobb számban.

– Azt mondja, egy kapitánytól nyerte. Szkanderezésben.

Jayne elmosolyodott. Az Öreg Fin már élete alkonyán járt, de harminc évvel ezelőtt? Kevés olyan férfi akadt, aki méltó ellenfele lehetett egy Szent Kilda-inak. A szigetlakók életben maradása a sziklamászástól függött, még hüvelykujjak összeakasztására sem volt tanácsos kihívni őket.

– Úgy véli, végre szüksége lesz rá, ezért felküldte Kicsi Murrant a kéménybe, hogy keresse meg. – David a szemét forgatta. – Legyen elég annyi, hogy Rachel nem örült.

– Azt hiszem, hallottam valami ricsajt – bólintott Jayne mosolyogva. Ez még egy ingsikálást jelent a patakban, mielőtt felszállnak a hajóra. – Láttad Normant valamerre? – A férje az utóbbi két éjszaka ritkán volt otthon.

– Igen, az intéző házánál. Sülve-főve együtt vannak. Azt hiszem, ő lesz az egyetlen, aki nem örül, hogy búcsút kell mondania Frank Mathiesonnak.

– Igen, magam sem értem – dünnyögte Jayne, jóllehet úgy vélte, hogy talán mégis. A falu többi lakója szemében a földesúr lakbérbeszedője és „terepen dolgozó embere” erőszakos fráter volt. Mindnyájuk fölött basáskodott, és néhány férfi szilárdan meg volt győződve arról, hogy tekintélyes különbséget vág zsebre a két ár között: amennyiért megveszi tőlük az árucikkeket, és amennyiért eladja másoknak. Az ő férje azonban becsvágyó ember: ezt már akkor is bebizonyította, amikor megtagadta a húgától, hogy a szívét követve Davidhez mehessen feleségül. Az evakuálás híre izgalomba hozta. Molly halálát követően még elégedetlenebb lett az itteni élettel – vele –, és most lehetőséget látott a Lorna által ígért többre és jobbra.

A többiektől eltérően Norman magával egyenrangúnak tekintette Mathiesont. Nagyvilági embernek tartotta magát, nem földhözragadt alaknak. Tudta, hogy az intéző sokat látott, tapasztalt férfi, és bár ő maga túlságosan büszke volt ahhoz, hogy tanácsot kérjen, szivacsként szívta magába Mathieson öntelt dicsekvéseit és történeteit. Tanult tőle; a lehető legtöbbet akarta megtudni.

– Ott van Mhairi – dünnyögte David, tekintetét az Oiseval lejtőire szegezve. Jayne követte a pillantását a távoli, lángvörös hajú alak felé, aki az An Lag platóján lévő karámok felé tartott. Egy birkanyáj kocogott előtte, amelyet két kutya terelt, az egyik Pityke volt. Jayne szeme automatikusan Effie-t is kereste, mert ő és Pityke sosem váltak el egymástól. És valóban, ő már fent volt, és kitárt karral terelgette az állatokat a megfelelő karámokba. Élénkek voltak a mozdulatai, és Jayne még innen is képes volt megállapítani: örül, hogy újból a barátnőivel lehet. Mhairi és Flora vállalta a birkák felügyeletét a távoli legelőkön, és ha még Jayne is érezte a hiányukat, szegény Effie rettentően magányos lehetett.

Nézte, ahogy a nyáj ideges csoportokban verődik össze a kőfalak előtt. Most könnyedén mozogtak és lélegeztek, a hóvihar napján azonban nagyon más volt a helyzet. Hogyan tud egy ártalmatlan dolog ilyen halálossá válni? Először Mhairi volt az, akit kis híján elveszítettek, de most itt van, a napon áll, míg Molly a földben fekszik mellettük. Jayne kivételével mindenkit sokként ért a szerencse pálfordulása.

Hirtelen mozdulattal félrefordította a fejét, David szintúgy, és Jayne tudta, hogy ugyanarra gondolnak. Sokszor előfordult.

– Mihez kezdünk majd a túloldalon, amikor nem jöhetünk el ide? – mormolta David.

Jayne-nek összeszorult a szíve a kérdéstől. Ezt ő is sokszor megkérdezte magától az éjszaka csendjében, de nyugodt, kiegyensúlyozott hangon válaszolt.

– Továbbra is beszélgetünk majd, te meg én, csak egy új helyen. Majd keresünk valami különlegeset, ami Mollynak is tetszett volna.

Bátorítóan elmosolyodott, David homlokán azonban megjelent egy pici aggodalmas ránc.

– De mi lesz, ha nem tartanak bennünket együtt?

– Azt mondták, hogy megpróbálják, és én… úgy döntöttem, hogy a szavukon fogom őket – felelte egy pillanat múlva, és úgy érezte, képtelen elviselni a másik lehetőséget. Tudta, hogy hozzá hasonlóan a fiúnak sincs senki más, akivel Mollyról beszélgethetne. A falubeliek, a barátaik már továbbléptek. Még mindig szeretettel emlékeztek Mollyra, de a neve már ritkábban hangzott el, ahogy egyre gyorsabban érték egymást a hónapok, és teljesen hátrahagyják majd, amikor elhajóznak erről a partvidékről. Nincs idő a halálon elmélkedni Szent Kildán, amikor minden erejükkel azon kell igyekezniük, hogy életben maradjanak.

– De mi lesz, ha mégsem tartják a szavukat? – erősködött David.

Jayne nyelt egyet.

– Akkor remélem, tudunk majd írni egymásnak és ily módon folytatjuk a beszélgetést.

David ránézett, és Jayne belátta, hogy nem ez a megfelelő megoldás. Nagyon sok közös dolguk maradt kimondatlan, amikor együtt ültek a gondolatokkal és emlékekkel terhes csendekben. Hogyan lehetne ezeket papírra vetni? Most először ébredt rá, hogy nemcsak Mollyt veszítheti majd el, hanem Davidet is. Az élet ugyanolyan könnyedén elválaszthatja őket, mint a halál. Új keletű barátságuk olyan volt, mint egy üvegbuborék, egyszerre erős és törékeny: itt lebeg, de vajon a szárazföldön összetörik?

David továbbra is nézte, mintha olvasna a gondolataiban, aztán elkapta a tekintetét, és szorosabban fogta át a térdét. Percekig egyikük sem szólalt meg.

– Jayne, azért jöttem fel ide, mert… szeretnék valamit felvetni neked.

– Igen?

– Azon tűnődöm, itt maradhatnánk-e együtt vele az utolsó éjszakán. Én… nem szeretném, ha egyedül volna.

– Úgy érted, hogy aludjunk itt?

– A csillagok alatt, igen. Mollynak soha többé nem leszünk itt társaságnak. Nem bírom elviselni a gondolatot, hogy minden éjszaka egyedül lesz, miután elcsendesedik ez a hely.

Jayne érezte, hogy fojtogatja a torkát a zokogás, és neki is felgyorsul a pulzusa a gondolattól. A sziget teljesen elhagyatottá válik. Nem lesz rajta többé a füvön taposó emberi élet, csak a csontok a földben.

– Nos? – unszolta David.

Jayne még mindig habozott. Hogyan magyarázza majd meg a férjének, hogy az utolsó Szent Kilda-i éjszakáját itt tölti, és nem az ágyukban? Tudta, hogy nem fogja jól fogadni, de látta David szemében a könyörgést, és bólintott. Az ő kedvéért, Molly kedvéért megoldja. Norman is csatlakozhat hozzájuk, ha akar – elvégre Molly a húga volt –, de Jayne túl jól ismerte, s tudta, hogy nem az a szentimentális alkat.

– Azt hiszem, ez nagyon szép módja volna a búcsúnak – mormolta.

– Jó. Örülök, hogy egyetértesz – felelte David. Felállt, és lesöpörte a füvet a nadrágjáról. – Jobb lesz, ha megyek. Papa megkért, hogy segítsek lehozni a szövőszéket.

Az ormótlan szövőszékeket, amelyek elfoglalták egy szoba felét, a nyári hónapokban a padlásokon tárolták, és az alsó szintre lecipelésük annak a jele volt, hogy a költözés már a küszöbön áll. Másnap a Dunara Castle csavargőzös horgonyt vet az öbölben, és nekilátnak felhurcolni a fedélzetére az ingóságaikat és az állataikat. Az utána következő napon pedig eljön a Harebell gőzhajó a falu lakóiért, és megkezdődik az áttelepítés.

Jayne számára elviselhetetlen volt a gondolat, hogy a sziget elcsendesedik. Ősi sziklájukat, amelyet kétezer évig laktak emberek, itt hagyják a szélnek és a hullámoknak, a madaraknak és a birkáknak. Nem lesznek többé „esti hírek”, amelyeket az utcán szoktak megosztani egymással, a kémények nem pöfögik tovább a tőzegfüstöt. A viharok elől menedéket kereső, itt kikötő tengerészek ezentúl nem részesülnek barátságos fogadtatásban a parton.

Nézte, ahogy David elballag a földbe szúrt sok másik kezdetleges kereszt mellett. Felnőtt férfi lett, magas és nyurga, könnyed, ruganyos mozgását már messziről fel lehetett ismerni – legalábbis Jayne mindig észrevette. Csaknem fekete haja visszakunkorodott a gallérjánál, és mindig kedves pillantás ült zöldes-mogyoróbarna szemében. Jayne-ben felmerült, hogy a jövője sokkal fényesebb lesz, mint amilyennek pillanatnyilag látja. A szíve még Mollyhoz láncolja, de a szárazföldön sok lány lesz, akinek tetszik majd egy ilyen helyes fiatalember. Lehetőségek várnak rá, ha most még nem is látja őket, és Jayne szíve sajgott Mollyért. Örökre el fogja veszíteni a fiút a másik oldalon.

Mindketten elveszítik.

– Hát hazajöttél – nézett fel a zsámolyról, amikor Norman besétált. Lebarnult, mivel mostanában sok időt töltött a szabadban a könyörtelen napsütésben, vászoningét úgy gyűrte be a nadrágja övrészébe, akár egy rongyot. Rendkívül jóképű volt, de ha Jayne szíve kihagyott is egy ütemet a láttán, a teste visszahúzta.

Nézte, hogy miközben lehajol, hogy megmosakodjon, az izmai nemtörődöm kecsességgel hullámoznak. A házasságuk ingatag ponton jutott egyensúlyba, különös feszültség alakult ki a bizalmatlanság és a testi vágy, a kétségbeesés és a beletörődés között. Az évek során rájött, miért őt, az egyszerű Jayne-t kérte feleségül: alig több egy árnyéknál a szobában, egy sápadt ágymelegítő. Pontosan ezért vette feleségül, mivel a szükséges minimum volt, aki nem foglal el helyet az életében.

– Úgy beszélsz, mintha lenne más hely, ahová mehetnék – felelte Norman.

Jayne nézte, ahogy vizet locsol az arcára a vödörből, majd nedves kezével végigszánt a haján.

– Csak arra értettem, hogy az utóbbi napokban ritkán láttalak.

– Nekem úgy tűnik, hogy pillanatnyilag te vagy az egyetlen, akinek van ideje üldögélni. – Norman rávillantotta a tekintetét. Látta vajon Daviddel a temetőben? Ellenszenvvel viseltetett David iránt, amiért kitörölhetetlenül összefonódott Molly halálának pillanatával: Norman elvesztette az uralmat az érzelmei fölött, és David tanúja volt a gyengeségének. Jayne tudta, hogy ezt sosem fogja neki megbocsátani. – A többiek mind eszeveszetten igyekeznek végezni a csomagolással, csak te ülsz a fenekeden zoknikat stoppolva.

Jayne körülnézett a makulátlanul tiszta házban. Édeskevés holmijuk volt – mindenképpen kevesebb, mint azoknak, akik nagy családban éltek –, de már összehajtogatta és beletette a takaróikat, az ágyneműjüket és a tartalék ruháikat a fából ácsolt komódba, a hálószoba kivételével mindenhol levette az ablakok elől a függönyöket, és csillogóra fényesítette a poharakat. A kandallót kisöpörte, a rokkája és a fonalgombolyagjai már az ajtónál várakoztak. A serpenyők ragyogtak, a vajköpülő kisúrolva… De több esze volt annál, semhogy mentegetőzni kezdjen.

– Nos, a teádhoz minden készen van – mondta inkább. Felállt, és kinyitotta a tűzhely ajtaját. Sült lundát készített utolsó csemegeként. Lorna mesélte neki, hogy ezt az ételt nem szívesen fogyasztják a másik oldalon – miért is tennék, amikor a hentesnél mindennap választhatnak a bárány-, a marha-, a disznó- és csirkehús közül? Jayne tágra nyílt szemmel hallgatta, és azon tűnődött, hogy vajon egy napon valami nosztalgiafélével gondol-e majd vissza az itteni silány étkezési lehetőségeikre. Nehéz volt elhinni.

– Rövidesen. Most segítenem kell Mathiesonnak elvégezni valami munkát.

Jayne felegyenesedett.

– Már megint? Nem neki segítettél korábban is?

– De igen, csak közben lehoztam magunknak a hegytetőről a sirályhojszaolajat.

– De mi dolga van Mr. Mathiesonnak, ami ilyen sok segítséget igényel? Azért van itt, hogy beszedje a bérleti díjakat és felügyelje a költözést, nem?

– Jayne, tudom, hogy ostoba vagy, de azt talán még te is fel tudod fogni, hogy ő MacLeod megbízásából dolgozik. Kiürítik Hirtát, így neki ellenőriznie kell a cleiteket, és az egész szigeten gondoskodnia kell róla, hogy semmi ne maradjon le. Szerencsések leszünk, ha ketten elkészülünk vele a maradék időben.

– Akkor nem tudna a többi férfi is segíteni? Nem tisztességes, hogy csak rád hárul a teher.

Norman tekintete megpihent rajta.

– Ők nem érnek rá. Mindegyiknek van családja, akikről gondoskodniuk kell.

Jayne hallotta, ahogy a szavait követően lüktet a csend, ott lóg köztük a néma vád, hogy mindeddig képtelen volt gyermeket szülni a férfinak. Félrefordította a fejét. Normannek elég könnyen eljárt az ökle, de gyakran a nyelve okozta a legtöbb fájdalmat: terméketlen, kiszáradt, meddő – ezek a gúnyos megjegyzések még akkor is a fülében csengtek, amikor a keze nyomai már elhalványultak. Vajon igaz ez? Vagy a szervezete oly módon tagadja meg a férfit, ahogyan a teste nem képes, tudva, hogy nincs biztonságban? Még Zsémbes Mary és Donald is sikerrel járt sok év kudarca után – pedig mindenki tudta, hogy azok ketten egy szobában is ritkán képesek meglenni, nemhogy az ágyban.

– Nekem kim van rajtad kívül? – vonta meg a vállát a férje, és bement a hálószobába.

Jayne a padlót bámulta. Hallotta, ahogy Norman csendes léptekkel járkált odabent, aztán körözni kezdett, amikor rájött, hogy minden össze van csomagolva, és már semmi sincs a szokott helyén. Egy pillanat múlva megjelent az ajtóban. Jayne mindig kegyetlen iróniával állapította meg, hogy akkor a legjóképűbb, amikor a legveszélyesebb.

– Hol van a késem?

– Mire kell az neked?

Norman a homlokát ráncolta.

– Az nem tartozik rád, asszony! Hol van?

Jayne sietve odament, és ahogy elnyomakodott mellette az ajtóban, érezte magán a férfi tekintetét, amikor összeért a testük. Egy pillanatig azt hitte, esetleg elkapja a csuklóját és megtorpanásra kényszeríti, ahogy néha szokta, de el tudott siklani mellette, ahogy a víz folyik tova. Odalépett a fa utazóládához, és felnyitotta. A kés ott feküdt a férje sziklamászó kötele mellett, a vászonnemű és a takarók tetején.

– Tessék.

Miközben Norman elvette a tenyeréről, a tekintete továbbra is súlyosan pihent rajta. Az utóbbi napokban olyan későn került ágyba, hogy Jayne még abban sem lehetett biztos, lefeküdt-e egyáltalán, majd a hajnal első fényénél újból felkelt, még mielőtt ő felébredt, és Jayne tudta, hogy hadakozik magával. Olyan férfi, akinek megvannak a szükségletei, azonban becsvágyó is volt, és ha úgy érezte, lehetősége adódik, hogy az intéző bizalmába férkőzzön, azt nem szalasztja el. Még azért sem.

– Készítsd elő a teát, mire visszajövök – morogta végül.

Jayne szája szóra nyílt, hogy megkérdezze, az mikor lesz – hogy megmondja, hogy már készen van –, de aztán becsukta, és figyelte, ahogy Norman becsúsztatja a kést az övébe, majd újból útnak indul. Majd hazaér, amikor hazaér. Neki elég volt ennyit tudnia.

Nyikorgott az ágy, ahogy Norman mozgott rajta és szaggatottan a fülébe zihált. Jayne a szokásos foltot nézte a mennyezeten, és várt, tudva, hogy még néhány pillanat, és ez aznap éjszakára véget ér. A teste passzívan engedelmeskedett, miközben a férfi tempója gyorsult, és nyögések törtek fel a torkából, ahogy elvesztette az önkontrollt, az erőszakos alak egyre védtelenebbé vált, míg végül megmerevedett, megnyugodott, és aztán rároskadt. A súlya pár másodpercre még jobban belenyomta Jayne-t a lószőr matracba, majd feltámaszkodott a karjára, és egy sóhajjal legördült róla.

Sosem beszéltek az aktus közben, ahogy utána sem, és alig telt el két perc, Jayne hallotta, hogy Norman lélegzete lelassul és mélyebbé válik. Jayne szorosan a válla köré csavarta a takarót, és fejét az ablak felé fordította. A függöny vékony volt, nem méltó ellenfele az aznap éjszakai teliholdnak, és ő megpróbálta elképzelni, ha letekint, mit láthat aprócska földterületükön, ezen az éjféli óceánban ücsörgő, halványan csillogó pettyen. Ez segített neki elképzelni a jelentéktelenségüket, mintha a kicsinységük valami módon képes volna csökkenteni az őt gyakran elborító fájdalmat és magányosságot.

– Semmiség – suttogta magának a sötétben. – Semmik vagyunk.

Lehunyta a szemét, és megpróbált elaludni, belezuhanni abba a könnyű feledésbe, amelyben a férjének része volt, mivel ő sosem bajlódott sem rossz álmokkal, sem álmatlan éjszakákkal. A pihenés azonban csak nem akart megérkezni. Furcsán nyugtalannak érezte magát, és ahogy ismét belehunyorgott a fényességbe, megértette, miért.

A szoba kezdett elmosódni, és aranyló árnyékok lebbentek át a szeme előtt.

Jaj, istenem, ne…

Mozogni próbált, mintha ez olyasmi volna, amit el tud kerülni, ám a baljós előjel ólomkabátként telepedett rá, és lenyomva tartotta. Érezte, hogy a bizsergés zsongani kezd az ujjaiban és a lelke egyre nehezebbé válik, mintha rámászna és ráülne egy másik lélek.

Megállt az idő.

Már semmi másnak nem volt tudatában, csak a tulajdon szíve tompán puffanó dobbanásainak, ahogy a jövő megmutatta magát a lelki szemei előtt, és megfejthetetlen képek villantak fel egy-egy pillanatra a függöny mögött. Először mindig nehéz volt megértenie, mit lát. A szeme előtt ellebegő képek gyakorta alig voltak többek benyomásoknál, csak akkor kezdtek különbözni azoktól, amikor közelebb került a pillanat. Ezúttal azonban tökéletesen tisztán kirajzolódott egy arc, és Jayne még annál is nagyobb rettegést érzett, mint amikor Mollyét pillantotta meg – mert megértette, hogy ez mindent meg fog változtatni. Már az indulás árnyékában álltak, a sors istennői, a párkák azonban még nem végeztek velük.

A halál újból eljön Szent Kildára.

Tartalom

Ajánlás

Mottó

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Elektronikus változat Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License