részlet

Budapest, 2021

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Andy Greene: The Office – The Untold Story of the Greatest Sitcom of the 2000s

Copyright © 2020 by Andy Greene
All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.
This edition published by arrangement with Dutton, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Hungarian translation © Perlényi-Chapman Eszter, 2021
© XXI. Század Kiadó, 2021

Borítóillusztráció © Vi-An Nguyen
Borítóterv © Sarah Oberrender
Stick figure worker © north100/shutterstock.com

ISBN 978 963 568 043 6

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Szekeres Dóra
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Spirk Ildikó

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Apámnak, aki arra tanított, hogy mindig van egy járható út

A szerző megjegyzése

Számos forrást használtam fel ehhez a könyvhöz, az alapját az általam készített majdnem kilencven interjú adja, amelyeket a szereplőkkel, írókkal, rendezőkkel, producerekkel és a stábbal, valamint különböző hollywoodi vezető producerekkel, tévékritikusokkal, sőt még a Nagy-Scranton Kereskedelmi Kamara tagjaival is készítettem. Mivel nem tudtam tényleg mindenkivel beszélni, ezért archív anyagokat, például az elmúlt évtizedben a szereplőkkel és a stábbal a Rolling Stone számára készített interjúimat is felhasználtam a könyvben. Valamint belevettem néhány DVD-kommentárt és további, a színészekkel és alkotókkal készített interjút is. A zárójeleket magyarázatokra vagy arra használtam, hogy megváltoztassam a kijelentés igeidejét. A könyv végén a források teljes listája megtalálható fejezetekre lebontva.

Szereposztás

Színészek

Devon Abner (Devon White, 1., 2. és 9. évad)

Leslie David Baker (Stanley Hudson, 1–9. évad)

Brian Baumgartner (Kevin Malone, 1–9. évad)

Creed Bratton (Creed Bratton, 1–9. évad)

Andy Buckley (David Wallace, 2–6., 8. és 9. évad)

Steve Carell (Michael Scott, 1–7. és 9. évad)

Clark Duke (Clark Green, 9. évad)

Idris Elba (Charles Miner, 5. évad)

Will Ferrell (Deangelo Vickers, 7. évad)

Jenna Fischer (Pam Beesly Halpert, 1–9. évad)

Kate Flannery (Meredith Palmer, 1–9. évad)

Beth Grant (Melvina, 4. és 9. évad)

Melora Hardin (Jan Levinson, 1–5., 7. és 9. évad)

Ed Helms (Andy Bernard, 3–9. évad)

Hidetoshi Imura (Hidetoshi Hasagawa, 3–9. évad)

Rashida Jones (Karen Filippelli, 3–5. és 7. évad)

Mindy Kaling (Kelly Kapoor/író, 1–9. évad)

Ellie Kemper (Erin Hannon, 5–9. évad)

Angela Kinsey (Angela Martin, 1–9. évad)

John Krasinski (Jim Halpert, 1–9. évad)

Paul Lieberstein (Toby Flenderson/író, 1–9. évad)

B. J. Novak (Ryan Howard/író, 1–9. évad)

Oscar Nunez (Oscar Martinez, 1–9. évad)

Mark Proksch (Nate Nickerson, 7–9. évad)

Craig Robinson (Darryl Philbin, 1–9. évad)

Karly Rothenberg (Madge Madsen, 1–8. évad)

Amy Ryan (Holly Flax, 4., 5. és 7. évad)

Robert Shafer (Bob Vance, 2–7. és 9. évad)

Phyllis Smith (Phyllis Lapin Vance, 1–9. évad)

James Spader (Robert California, 7. és 8. évad)

Calvin Tenner (Lester/Calvin/Glenn, 2–9. évad)

Rainn Wilson (Dwight Schrute, 1–9. évad)

Christopher T. Wood (Chili’s étteremvezető, 2. évad)

Zach Woods (Gabe Lewis, 6–9. évad)

írók

Jen Celotta (2–6. évad)

Danny Chun (6–8. évad)

Lee Eisenberg (2–6. évad)

Owen Ellickson (8. és 9. évad)

Anthony Farrell (4. és 5. évad)

Brent Forrester (3–9. évad)

Amelie Gillette (7. és 8. évad)

Warren Lieberstein (5–9. évad)

Peter Ocko (7. évad)

Michael Schur (1–5. évad)

Aaron Shure (5–8. évad)

Justin Spitzer (3–9. évad)

Gene Stupnitsky (2–6. évad)

Halsted Sullivan (5–9. évad)

Caroline Williams (3. évad)

Larry Wilmore (2. és 3. évad)

rendezők

J. J. Abrams

Jeff Blitz

Paul Feig

Tucker Gates

Bryan Gordon

Ken Kwapis

Ken Whittingham

producerek

Steve Burgess

Randy Cordray

Greg Daniels

Ben Silverman

Teri Weinberg

stáb (production staff)

Shelley Adajian (festőügyelet)

Carey Bennett (jelmeztervező)

Kelly Cantley (elsőasszisztens rendező)

Roxxi Dott (fodrász)

Randall Einhorn (rendező/operatőr)

Briton W. Erwin (utómunka-felelős)

Kim Ferry (fodrász)

Michael Gallenberg (látványtervező/díszlettervező)

Sergio Giacoman (catering)

Richard Gonzales (másodasszisztens rendező)

Lisa Hans-Wolf (maszkmester)

Donald Lee Harris (látványtervező/díszlettervező)

Dean Holland (vágó)

Allison Jones (szereposztó/castingrendező)

Jason Kessler (forgatókönyv-/szkriptkoordinátor)

Rusty Mahmood (elsőasszisztens rendező)

Ben Patrick (hangmérnök)

Alysia Raycraft (jelmeztervező)

David Rogers (vágó)

Henry Saine (grafikus)

Claire Scanlon (vágó)

Peter Smokler (operatőr)

Matt Sohn (operatőr/kameraman)

Kasia Trojak (másodasszisztens rendező)

Mary Wall (Greg Daniels asszisztense)

Brian Wittle (mikrofonos/hangmérnök)

nbc-/ge-/fox-igazgatók

Bob Greenblatt (elnök, NBC Entertainment)

Jeff Immelt (vezérigazgató, GE)

Kevin Reilly (elnök, NBC Entertainment Division)

Stacey Snider (elnök-vezérigazgató, 20th Century Fox)

Jeff Zucker (vezérigazgató, NBC Universal)

tévés kritikusok/honlap operátorok

Myles McNutt (AV Club)

Nathan Rabin (AV Club)

Alan Sepinwall (Newark Star-Ledger/HitFix/Uproxx)

Rob Sheffield (Rolling Stone)

Jennie Tan (OfficeTally.com Webmaster)

a nagy-scranton kereskedelmi kamara

Robert Durkin (elnök-vezérigazgató)

Mari Potis (rendezvény- és tagsági igazgató)

a that one night című dal szerzője

Todd Fancey (A New Pornographers gitárosa)

a brit a hivatal

Ash Atalla (producer)

Ricky Gervais (David Brent/társszerző)

Anil Gupta (vezető producer)

Andy Hollis (operatőr)

Ewen MacIntosh (Nagy Keith)

Stephen Merchant (társszerző)

Jon Plowman (vezető producer)

Bevezető Egy amerikai munkahely

Az Office1 kilenc évadja alatt a Dunder Mifflin raktárának forgatási helyszíne sok mindent látott: itt alázták meg brutálisan Michael Scottot az összes alkalmazott előtt, itt tartották a kaszinóestet, amin Jim Halpert papírértékesítő végre összeszedte bátorságát, hogy bevallja rajongása tárgyának, Pam Beesly recepciósnak, hogy régóta reménytelenül szerelmes belé. A hetedik évad vége felé azonban egy sokkal szomorúbb alkalomból jöttek itt össze az iroda dolgozói: ekkor volt Steve Carell valódi búcsúbulija.

A stáb egész nap visszatartotta a sírást, míg Carell az utolsó néhány jelenetét forgatta Michael Scott szerepében, aztán végre szabadon lehetett sírni, amikor Carell elmondta a búcsúbeszédét a mára ikonikussá vált a „világ legjobb főnöke” feliratú bögréjét utánzó hatalmas fehér torta, egy bekeretezett Dunder Mifflin-hokimez és négy, a kedvenc olasz helyéről, a Barone’sból rendelt négyzet alakú pizza társaságában. Valaki annyira előrelátó volt, hogy odakészített egy doboz papír zsebkendőt a mikrofonjától pár méternyire lévő asztalra, tudván, hogy valószínűleg szüksége lesz rá.

Majdnem mindenki, aki a show-ban dolgozott – beleértve John Krasinskit, Jenna Fischert, Ed Helmst, Mindy Kalingot és Rainn Wilsont (aki még mindig abban a mustársárga ingben volt, amelyet a félamish céklatermesztő, Dwight Schrute annyira kedvel) –, összezsúfolódott egy hirtelen összetákolt színpad előtt. Carell külön megszólította a stáb minden csoportját, miközben megpróbálta fenntartani a könnyed hangulatot egy kemény forgatási nap végén. „A díszleteseknek – szólalt meg Carell. – Köszönöm, hogy olyan erős, strapabíró díszletet építettek, ami kibírta a kemény döngölést.” És akkor, bár Carelltől csak minimális utasítás jött erre vonatkozóan, mindenki egyszerre kiáltotta be nagy örömmel Michael Scott (a mai sztenderdek szerint már egy kissé problémás) kiszólását: „Szólt a jó nő! (That’s what she said!)”.

Végigment az egész termen („A jelmezeseknek: köszönet a folyamatos átszabásokért, amitől a kicsi is nagynak tűnt… Szólt a jó nő! A gyártásnak, hogy annyi golyóval zsonglőrködtek egyszerre… Szólt a jó nő!”), mielőtt letette volna az előre megírt jegyzeteit, levette az olvasószemüvegét, vágott egy teljesen idióta arcot, majd gyomorszorítón komolyra fordította a szót, akárcsak az Office oly sok, nagyszerű epizódjában.

„Nem készültem tényleg semmivel – mondta. – Ez az egész nyilvánvalóan nagyon megérint engem. Fantasztikus hét év volt. Néhány napja, amikor szíven ütött, hogy tényleg vége, beszélgettem Nancyvel (a feleségemmel), aki valami olyasmit mondott, ami igazán összefoglal mindent: »az egész szakmai identitásod benne van ebben a műsorban«, mondta, és ez így van. Majd hozzátette: »És ők a barátaid.« Tényleg így van. A barátaim vagytok.” Az utolsó mondatban a barátaim szónál elcsuklott Carell hangja, alig bírta kimondani, le kellett szaladnia a színpadról a feleségéhez, miközben „Szeretünk, Steve!” bekiabálások töltötték meg a raktárt. „Emlékszem, hogy valaki akart egy »Ó Kapitány, kapitányom!« stílusú beszédet tartani”, mondja Kate Flannery, aki a beszállítói kapcsolatokért felelős, iszákos Meredith Palmert alakította. „John Krasinski lebeszélt minket róla. Azt hiszem tényleg kellemetlen lett volna, mert Steve annyira elérzékenyült. Egy emlékkönyvet állítottunk össze neki, tele régi fotókkal. Steve pedig mindannyiunknak egy gravírozott Rolexet adott ajándékba. A mai napig hordom, mert arra emlékeztet, hogy minden, ami történt, valóban megtörtént. Tudom, hogy őrültségnek hangzik, mert a tévébizniszben minden annyira múlékony, de mi tényleg egy család voltunk.

Amikor a család hét évvel korábban összejött, hogy leforgassa az Office pilotját, Carell volt messze a legismertebb arc az egész csapatban, de csakis azért, mert mindenki más tökéletesen ismeretlen volt. Sokan ki se léptek a civil állásukból, hogy fizetni tudják a számláikat. Carell épp akkor fejezte be hosszan tartó szereplését a Daily Show-ban, amelyben egy tudósítót játszott, de az utána való próbálkozásai, hogy belépjen a sitcomok világába – Julia Louis-Dreyfus Watching Ellie és Tom Papa Come to Papa sorozataiban szerepelt –, katasztrofálisra sikerültek. Mindkét műsort heteken belül elkaszálták azután, hogy az NBC adni kezdte őket, létezésük alig maradt meg a közönség emlékezetében.

2005. március 24-én, az Office premierje után, úgy tűnt, hogy hasonló sors vár erre a sorozatra is. Miután adásba került a pilot, amely gyakorlatilag kockáról kockára az eredeti, úttörő jellegű brit BBC-sorozat, Ricky Gervais és Stephen Merchant munkája, A hivatal újraforgatása volt, a kritikusok halovány, értelmetlen újrafuttatásnak minősítették az egészet. Gyakorlatilag Carell volt, aki megmentette a sorozatot: a második évadban Michael Scottot öntörvényű seggfejből egy őszintén szerethető, idétlen alakká alakította át, aki csak azért játssza meg magát, mert szinte megőrül a rátelepedő magánytól, és kétségbeesetten vágyik a szeretetre.

A műsor még két évadot végigbicegett Carell búcsúpartija után, de a szereplők és a stáb is tisztában voltak már azzal, hogy az Office Michael Scott nélkül kockázatos vállalkozás. A szereplők számát nevetségesen nagyra, tizenkilenc főre duzzasztották az utolsó évadra, ami ékesen bizonyította, amit az egyik író így fogalmazott meg: Michael Scott „nagy terheket hordozó személyiség” volt a sorozatban, és az egész egyszerűen nem működik nélküle, bármennyi embert sűrítettek is be a Dunder Mifflin irodájába.

Az idő azonban megszépítette a dolgokat: mára az Office elfoglalta az őt megillető helyet, minden idők egyik legnagyszerűbb sitcomjai, az I Love Lucy, a Seinfeld, a Cheers és A Simpson család között. (Ám a többitől eltérően az Office „egykamerás” sorozat volt, amely a cselekményeket egy dokumentumfilmes stáb szemszögéből mutatja be.) Azóta is bárokban gyülekeznek főiskolás fiatalok csapatai a heti rendszerességű Officekvízesteken szerte az államokban, a Comedy Central és a Nick at Nite majdnem minden este sugározza az ismétléseket hatalmas nézettséggel, és a Comcast nemrég ötszázmillió dollárt perkált ki, hogy megszerezze a streamingjogokat a Netflixtől 2021-re. A Netflix nem ad ki hivatalos adatokat, de számos forrás szerint az Office a legnépszerűbb tartalmuk, az olyan műsorokat is megelőzi, mint a Jóbarátok ismétlései, vagy a saját gyártású sikersorozataik, mint a Stranger Things, a Fekete tükör (Black Mirror) és a Narancs az új fekete (Orange is the New Black).

A sorozat egy olyan időszakban indult, amikor a közönségnek kevés esélye volt, hogy bármi kicsit is megnézésre érdemeset találjon a négy fő tévéadón az olyan néha felbukkanó, briliánsan szerencsés húzásokon kívül, mint amilyen Az ítélet: család (Arrested Development) vagy a Freaks and Geeks volt. És évekig tartó nevetséges kísérletezés után, hogy klónozzák a Jóbarátokat, a csatornák végül feladták és megmaradtak az olyan lélektelen, egy kaptafára készült sitcomoknál, mint a Jim szerint a világ (According to Jim), Életem értelmei (My Wife and Kids) és a George Lopez, az elmaradhatatlan gügye zenei betétekkel, okostojás gyerekekkel és konzervnevetéssel, amit minden egyes gyenge vicc után bekapcsoltak. Ebbe a világba érkezett meg egy ál-dokumentumsorozat a fennmaradásért küzdő papírértékesítő cég alkalmazottainak szánalmas, gyakran kétségbeejtő életéről.

Amelie Gillette (író, 7. és 8. évad): Akkoriban nem volt semmilyen, az Office-hoz hasonlító műsor a tévében, ebben a sorozatban kevés volt az addig megszokott humor, és az is száraz volt. A szereplők igazi embereknek néztek ki, ami ritkaságnak számított, különösen egy sitcom esetében. Bebizonyosodott, hogy lehet úgy is romantikusat alkotni, hogy az közben ne legyen túl drámai, és hogy a tévében is lehet valami valós és élethű, hála annak a kis cselnek, hogy az egészet dokumentumfilmnek álcázzák.

Jen Celotta (író, 2–6. évad): Az Office-hoz azért lehetett annyira jól kapcsolódni, mert az emberek tényleg unták a munkájukat. Úgy érezték, hogy „Ó, ezt értem. Tudom, milyen egy olyan ember mellett ülni, akivel a munkahelyen kívül nem barátkoznék.”

Lee Eisenberg (író, 2–6. évad): Tényleg szeretjük a kínos humort és ez a műsor a lehető legkínosabb humorral operál, ugyanakkor van benne egy lenyűgöző szerelmi szál is. Azelőtt nem nagyon lehetett olyan sorozatot látni a tévében, amely egyszerre volt baromi humoros és volt igazi mély története, amihez lehetett kapcsolódni. Az embert tényleg érdekelte, hogy mi történik a szereplőkkel.

Gene Stupnitsky (író, 2–6. évad): Bizonyos értelemben egy olyan műsorra emlékeztetett, mint a Jóbarátok, amelyen egyszerre nevet és aggódik az ember. Annyira nehéz ezt megalkotni. A legnehezebb azt elérni, hogy a néző érezzen valamit.

Ken Kwapis (rendező): Az Office-ban az volt az alapötlet, hogy a humor a viselkedésen alapul. A történeteket nem a viccek vitték előre. A humor az emberi viselkedésre összpontosított; azt hiszem, a műsor titkos fegyvere nemcsak a száraz humora, hanem az is, hogy tényleg, szó szerint száraz: azaz nincs benne zene.

J. J. Abrams (rendező): Ricky [Gervais] és Stephen [Merchant] egy olyan egyetemes ötletet valósítottak meg, amivel [más brit importok] a Sanford and Son és az All in the Family is operáltak. Vannak bizonyos ötletek – legyen akár a lúzer figurája, vagy az, hogy milyen együtt élni egy bigottal, vagy teszem azt, hogy egy iroda tele van emberekkel, akiket kénytelen családként kezelni az ember –, amelyek mindenhol működnek. Egyértelmű, hogy David Brant és Michael Scott karakterét mindenki ismerte, ők az a bizonyos akaratlanul is elviselhetetlenül sértőn és kellemetlenül viselkedő kolléga. Az ötlet magja annyira tökéletes volt, annyira gazdag, hogy valószínűleg bármilyen kultúrában működne.

Clark Duke (Clark Green, 9. évad): Az Office megidézte azt, amit a Robert Altman-filmekben is imádok, méghozzá, hogy nem fél az unalomtól és a csöndtől. Ezek a dolgok hatékony eszközök, ha helyesen használják őket. Az emberek imádnak gazdag emberekről szóló műsorokat nézni, de ritkán látni középosztálybeli embereket valahol az ország közepén, a semmiben. Valamint nem olyasvalakikről szólt, akiknek nagyratörő céljaik lettek volna. Annyi műsor szól valakiről, aki jobb akar lenni valamiben, aki nagy célokat akar elérni, de az élet a legtöbb ember számára nem ez, és az Office pont ezt mutatja be. Csak az egyszerű mindennapokat.

Oscar Nunez (Oscar Martinez, 1–9. évad): A leg-leg-legnagyszerűbb sitcomoknak mindig csak egy egyszerű helyszínük van, és a szereplők viszik el a műsort a hátukon. A Taxi csak egy rohadt taxiállomás. A Cheers csak egy bár. Nem több, nem kevesebb. Mi meg csak egy irodában voltunk.

Larry Wilmore (író, 2. és 3. évad): Az Office újfajta ritmust hozott a tévécsatornákhoz, megmutatta, hogy nem kell mindig ugyanazt a sémát követni. Sok sitcom a bohózat elemeire épül, az ember folyton azt érezte, hogy ezeréves vicceket hallgat. Az Office-ban pedig nem volt más, mint a megfigyelésen alapuló humor és komédia. Nagyon egyszerű. Ahogy Jim belenéz a kamerába, az volt a humor, nem pedig egy megtervezett vicc csattanója.

Jenna Fischer (Pam Beesly Halpert, 1–9. évad): Megvolt az az előnyünk, hogy volt már néhány úttörő előttünk, akik elkezdték a vígjátékok hajóját más irányba kormányozni, mint például a The Larry Sanders Show, Az ítélet: család (Arrested Development) és a Freaks and Geeks. Elkezdődött a fordulat, és egyszerre sok minden történt, úgyhogy ezeknek a sorozatoknak is kijár az elismerés, mert együttesen hoztak létre egy új irányzatot.

Melora Hardin (Jan Levinson, 1–5., 7. és 9. évad): Abszolút az az érzésem, hogy ez a műsor máskor nem is kerülhetett volna adásba. Akkoriban, az olyan színészek, mint én is, és valójában az egész iparág, felhúzott orral fogadtuk a valóságshow-kat. Rémesnek tartottuk őket, mivel mindannyian tudjuk, hogy a valóságshow-kban semmi sem valós, az egészet kitalálják. Ugyanakkor a realitytévé volt az, ami kitaposta az utat ennek a műsornak, hiszen ez a sorozat úgy csinál, mintha dokumentumfilm lenne, holott az egész kitaláció. Karaktereket kellett eljátszanunk egy olyan világban, amely megpróbál valós lenni, és valósnak is tűnik. A realitytévé nélkül Amerika nem tudott volna mit kezdeni az Office-szal. Egyszerűen csak csodálkozva néztek volna, hogy „Ez most mi?” Képtelenek lettek volna felfogni, hogy mit látnak.

Jason Kessler (szkriptes): A valóságshow-k voltak azok, amik kondicionálták a nézőket az Office-ra. Ott vannak azok a nagy költségvetésű műsorok, mint a Nagy Ő és a Survivor, amelyekben az emberek hozzászoktak, hogy lássák a történetet, majd vágás jön egy közeli interjúra, amikor a szereplő elmondja, hogy abban a pillanatban milyen belső érzelmek dúlnak benne. Úgyhogy, amint a közönség hozzászokott ehhez, már csak egy zseniális húzás kellett, hogy mindezt előre megírt vígjátékba ültessék át. Így képesek voltak az Office-ban azokat a már ismert kis vicceket megcsinálni, amikor észrevesz a közönség a kamerán keresztül valamit, anélkül hogy reflektorfény világítaná meg, csak egy kis viccet a háttérben, pont úgy, mint amikor valóságshow-t néz az ember, és észreveszi, hogy valaki csinál valamit a háttérben, és meg is jegyzi magának: „Ó, ez aztán érdekes.” A közönség akkor képes katalogizálni ezeket az eseteket, ha ennek a stílusnak a nyelvezete már ismerős a számára.

Paul Feig (rendező): Az emberek már láttak valóságshow-kat és hasonlókat, de még nem fogyasztottak vígjátékot ilyen formában. Mindig is úgy gondoltam, hogy valójában a YouTube-nak tartozunk elismeréssel, amiért megváltoztatta mindazt, ahogy a dolgokat nézzük, hiszen rengetegen szórakoztak a valós emberek által felvett valós videókon, amik természetesek voltak, és nem voltak direkt viccesek. Ha megnézzük, hogy azelőtt milyen volt a vígjáték műfaja, milyen volt a tévé és milyenek voltak a filmek, mindet a viccek vezérelték. Az eltúlzott helyzetek, csattanók, karakterek; mindenkinek volt mindig épp egy jó beszólása, nincs jobb kifejezés rá, mindenki nagyon Neil Simon-os volt. De aztán jött a YouTube a valódi élettel és jött az Office, amiben a humor a viselkedésből fakad. Az a lényege, hogyan reagálnak egymásra az emberek. A közönség, különösen a fiatalabbak, már nem bírják a vicceket és a vígjáték régi stílusát. Az embereket már nyomasztják a viccek.

Larry Wilmore: Számomra a csöndes pillanatok a legérdekesebbek. Nézni Michaelt az irodája üvegfalán keresztül, látni, hogy mennyire magányos, ez néha nagyon szívbe markoló. Látni, hogy Pam mennyire tipródik a barátja és az irodában dolgozó srác miatt, akibe egy kicsit bele van zúgva. Látni Stanley-n – anélkül, hogy egyetlen szót is szólna –, hogy mennyire kiborítja Michael. Ezen mindig nevetnem kell.

Alan Sepinwall (tévékritikus, Newark Star-Ledger/HitFix/Uproxx/Rolling Stone): Ez szokatlan szerkezet: a narratíva alapján Jim és Pam a hagyományos főhősök, értük drukkol a néző, az ő karakterük az, ami fejlődik. De a legtöbb esetben nem ők azok, akik a humort szolgáltatják. Pam majdnem mindig egyenes nő. Jim bizonyos értelemben egy száraz humorú fazon, folyton kifigurázza Dwightot és Michaelt, kinéz ránk a kamerába, a vígjátékot azonban Michael és Dwight generálja. Majdnem olyan, mint a Marx fivérek filmje, amelyben a fiatal naiva és a szerelme tárgya lenne a történet, valójában mégis Groucho, Harpo és Chico miatt nézzük a filmet.

Paul Feig: Az Office előtt minden vígjátéknak vagy szuperokosnak kellett lennie, szuper forgatókönyvvel, vagy nagyon őrültnek és durvának. Az Office ezzel szemben egyszerűen csak mindennapi embereket mutatott be, akik kicsit furák, és beleragadtak egy olyan helyzetbe, mint te és azok a fura alakok, akikkel együtt dolgozol. Te vagy a normális ember. Te vagy Jim Halpert. Te vagy Pam Beesly, te vagy a normális az irodában, és azt mondod: „Nézd meg ezeket a kicseszett idiótákat, akikkel együtt dolgozom.” Ehhez igazán tudott kapcsolódni a közönség, hiszen maguk is ebben éltek, a körülöttük lévő világ ugyanilyen volt, nem pedig vicces.

Nathan Rabin (tévékritikus, AV Club): A brit és az amerikai verzióban is hihetetlen mennyiségű szenvedés van. Annyi tévéműsor szól a feltörekvő emberekről, akik vonzók, menő lakásokban élnek, izgalmas életük és szexi munkájuk van. És itt van egy műsor, amiben még a legsikeresebb és legszerethetőbb embereknek is egy kicseszett depressziós munkájuk van, és depresszív közösségben élnek.

Rob Sheffield (tévékritikus, Rolling Stone): Számomra Michael Scott annak az évtizednek az archetípusa, vagyis a vezetéssel megbízott pasas egy totális idióta, akárcsak George W. Bush. Az ember nem tudja elképzelni Michael Scottot egy alacsonyabb beosztású alkalmazottként az irodában, lehetetlen, hogy valóban el tudjon végezni bármilyen munkát, akárcsak George W. Bush, aki semmilyen más beosztást nem bírt volna megtartani, csak az elnökit. Annak a korszaknak ez lett a komikus prototípusa, nemcsak a tévében, hanem a filmvásznon is, úgymint A híres Ron Burgundy legendája (Anchorman: The Legend of Ron Burgundy) vagy a Taplógáz (Talladega Nights: The Legend of Ricky Bobby). Will Farrell szlogenje a Taplógázban az volt, hogy „A férfi, akinek csak az első helyezés számít”, és valahol ugyanezt az archetípust képviselte George W. Bush és Michael Scott is.

Aaron Shure (író, 5–8. évad): Szerintem azért lett annyira sikeres az Office, mert akkor volt Bush az elnök, és ez volt a levegőben. Ez volt a korszellem: „Mit is jelent, ha egy inkompetens ember a vezető?” Michael Scott gyenge pontja az, hogy volt egy kapcsoló a fejében, amire az volt írva, hogy „Az alkalmazottaid a barátaid lehetnek, és azoknak is kell lenniük”. Ha ezt valaki átkapcsolja, Michael legtöbb gondja el is szállt volna, de nem is lett volna annyi vicces sztorija. Azt hiszem, részben azért is annyira népszerű ma az Office, mert egy másfajta megközelítéssel állunk már az inkompetenciához, és ahhoz, hogy miért lesz valaki vezető.

Clark Duke: Nem is vagyok biztos benne, hogy ma meg lehetne-e csinálni ezt a sorozatot, mert akkoriban annyira könyörtelenül valós volt. Sok műsor, ami utána keletkezett, még az olyanok is, mint a Városfejlesztési osztály (Parks and Recreation), hangvételében sokkal vidámabb volt. De én kedveltem az Office borúját. Ezért volt számomra annyira nagyszerű.

Oscar Nunez: Tudtuk, hogy megnyertük a lottó ötöst, amikor beindult a sorozat. Sosem leszünk még egy ilyen sitcomban. Sosem fogjuk überelni.

Creed Bratton (Creed Bratton, 1–9. évad): Nem tudom már, melyik évad volt, de a díszletben üldögéltünk egy nap, és Steve körbenézett mindannyiunkon, és azt mondta, hogy „Sosem lesz még egyszer ennyire jó dolgunk”. Ő nem az a típus, aki ilyen mindenkire vonatkozó kijelentéseket tesz, hogy fényezze őket, de akkor megtette. Ez meg is maradt bennem, és azt gondoltam, valószínűleg igaza van, és úgy is lett. Soha többé nem leszünk egy ilyen tévésorozatban. Egyszerűen lehetetlen.

1. fejezet A hivatal – az eredeti („Lenyűgözött maga a megszégyenülés”)

Ricky Gervais és Stephen Merchant mindenféle irodákban dolgoztak London különböző pontjain, még jóval azelőtt, hogy találkoztak volna és megalkották volna A hivatalt. Gervais – aki a nyolcvanas éveket nagyjából azzal töltötte, hogy George Michael-szerű popsztárrá váljon, hiába – 1989-ben a Londoni Egyetem rendezvényszervező menedzserének asszisztenseként kezdett dolgozni. Merchant ezalatt mindenféle piti stand-up fellépéseket vállalt szerte a városban és egyre kétségbeesettebben keresett valami olyan munkát, amelyben kamatoztathatja humorista tehetségét. Évekkel később, amikor létrehozták a műsort, minden tapasztalatuk igen értékesnek bizonyult.

Ricky Gervais (David Brent/társszerző): Akkoriban meg voltam elégedve az életemmel. Besétáltam a munkahelyemre, ahol igen jól éreztem magam. A haverjaimmal voltam, akikkel munka után együtt ittunk a bárban. Azt mondják, hogy a dráma nem más, mint maga az élet, de az unalmas részek nélkül. Pedig én mindig az irodában történő unalmas dolgok megszállottja voltam, rajongtam az élet hozta gyötrelmes botlások egészen aprólékos részleteiért és következményeiért, például, amikor valaki mond egy viccet, vagy csinál valami viccesnek gondolt dolgot, ami nem is az, aztán pofára esik. Lenyűgözött maga a megszégyenülés.

Stephen Merchant (társszerző): Az egyik első állásom egy csomagküldő cég panaszosztályán volt. Sokszor kellett a raktárba mennem, hogy beszéljek az ott dolgozókkal. Érdekelni kezdett a kék- és a fehérgalléros világ közti különbség. Úgy éreztem, hogy megtalálom a hangot a raktáros srácokkal, mert hasonló volt a hátterünk, de biztos vagyok benne, hogy ők nem ilyennek láttak engem. Aztán dolgoztam egy jótékonysági szervezetnél is, ahol borítékokat kellett hajtogatnunk. Emlékszem, hogy a humor és az átverések segítettek minket át a napokon.

1997-ben Gervais állást kapott az akkor induló XFM rádiónál.

Ricky Gervais: Az volt a feladatom, hogy anyagokat írjak a DJ-knek, de mivel nagyon lusta vagyok, a végén bementem, és én magam csináltam meg az egészet. Beugrottam, és vicces kis dolgokat mondtam. Valaki a Channel 4-től hallotta ezeket a rádióban, így kaptam meg a The 11 O’Clock Show (A tizenegy órás show) című műsort, ami olyan volt, mint a Saturday Night Live kötöttségek nélkül. Egy hírműsor karikatúrája volt, egy becsületes hírmondó-riporter figuráját játszottam, de mindig elkezdtem beleszerkeszteni a szövegbe, és őrült dolgokat mondtam. Egy új karaktert alkottam ezzel.

Stephen Merchant: Nagy vágyam volt, hogy a rádióhoz kerüljek, már az iskolában is rádióztam. Egyik nap egy zenei magazinban olvastam egy új rádióállomásról, ami Londonban XFM néven készült indulni, és épp akkor kapta meg a sugárzási jogokat. Elküldtem az önéletrajzomat és a motivációs levelemet abban reménykedve, hogy akad valami munka a számomra. És felhívtak, hogy találkozzam Rickyvel, aki asszisztenst keres. Az évek alatt sokszor viccelődtem vele azon, hogy valószínűleg az önéletrajzom a kupac tetején volt. Azt hiszem, Ricky egyet értene, ha azt mondanám, hogy mindig a kisebb ellenállás felé hajlott. Amikor találkoztunk, azt mondta nekem, hogy „Nem igazán tudom, mit is csinálok. Bizonyos értelemben bedumáltam magam ebbe az állásba. Neked van némi rádiós tapasztalatod. Ha segítesz nekem, én is segítek neked.” Miután elkezdtem dolgozni, sokat hülyéskedtünk az irodában, és kialakult közöttünk egy jó összhang.

Ebben az időben kezdett Gervais eljátszani a gondolattal, hogy megalkotja egy csodabogár irodavezető karakterét, akit David Brentnek hívnak.

Stephen Merchant: Úgy emlékszem, az irodákban töltött évek alatt megfigyelte és rendszerezte a különböző embertípusokat. Az egyik az a fajta fickó volt, aki szeret viccelődni, de aztán hirtelen komolyra vált. Mint például, amikor a recepcióssal poénkodik: „Ó, ezen a hétvégén grillezni fogunk. Le kell majd faragnom a hamburgereimből, mert vigyázok az alakomra.” És a titkárnő, mondjuk, azt válaszolja, „Aha”. Mire a fickó: „Ezzel meg mit akarsz mondani? Azt mondod, hogy kövér vagyok?” Ő az, aki egy interjún kissé kéjsóváran kihasználja a lehetőséget, hogy jól megbámulja az interjúalanyt.

Ricky Gervais: David Brent számomra nem volt más, mint az összes férfi Frankensteinje, akikkel fiatalon találkoztam, és akiknek dolgoztam. Amikor tizenhét éves voltam, elmentem egy interjúra az egyik munkaközvetítőhöz, hogy a nyári szünetben dolgozzam. Én és egy másik srác voltunk ott, a pasas pedig elkezdte nekünk mondani, hogy „Én nem szerzek szar munkát. Ha két srác jön hozzám…” Felhívta az egyik haverját, és azt mondta neki, hogy „Hé, én vagyok az, aha. Van két srácom neked. Aha, tökéletesek. Aha, hát persze hogy tizennyolc évesek.” Emlékszem, arra gondoltam, hogy „Várjunk csak, azért kellene bíznunk benne, mert hazudott a haverjának? Ez eléggé fura módja annak, hogy megkedveltesse magát két idegennel.” Ez a kis rész is hozzátett a karakterhez.

1998 augusztusában Gervais és Merchant elvesztették az állásukat az XFM-nél, amikor a rádióállomást felvásárolta a Capital Radio.

Stephen Merchant: 1998-ban elmentem a BBC tréningkurzusára, és nagyon sok inspirációt gyűjtöttem ott, mert még ha a BBC-ről volt is szó, az nem jelenti azt, hogy a csillogó show-biz világába csöppen az ember. Még a BBC-ben is csak emberek dolgoznak, akik székeken és tűzőgépeken vesznek össze egymással. Bárhogy is, a kurzuson kellett készíteni egy kis dokumentumfilmet. Mások a helyi borbélyról, vagy a benzinkútról készítették, én pedig azt mondtam Rickynek: „Miért nem csinálunk valamit, felhasználva azokat a megfigyeléseket, amiket az évek alatt az irodákban összeszedtünk?”

Ricky Gervais: Amikor Stephen ezt javasolta, nagyon sok dokumentumfilm-sorozatot néztem, ahol hétköznapi embereket követtek a kamerák, és megszerezhették a tizenöt perc hírnevüket. Volt egy, aminek az volt a címe, hogy Driving School (Autósiskola), ebben egy nőt követtek, aki nem tudta letenni a vizsgát a jogsijához. Volt egy Hotel című is, ami Liverpoolban játszódott. Csak emberek voltak a munkahelyükön.

Ash Atalla (producer): A műsorkészítők valahogy rátaláltak ezekre az excentrikus karakterekre a mindennapi helyzetekben, és követték őket, megfelelő mennyiségű narratívát, valamint A, B és C történetszálat és cliffhangereket szőttek köréjük. Ez a műfaj addig nem létezett.

Stephen Merchant: Nagyon szórakoztatónak találtunk egy sorozatot [Troubleshooter], amiben egy John Harvey-Jones nevű pasas rosszul menő cégek problémáit oldotta meg. Egy csomó kis családi vállalkozáshoz ment el, ahol sok veszekedés, vagy csak simán hozzá nem értés volt. Egy csomón átrágtuk magunkat, mielőtt elkezdtük volna összerakni A hivatalt. Sok ötletet merítettünk belőlük.

Ricky Gervais: Az ember teljesen rákattant, mert vicces karakterek voltak benne, akikről azt is gondolhatja az ember, hogy „Ó, hát ez én is lehetnék”. Van benne valami felemelő, hogy „Ó, ő most már híres, pedig egy gyárban dolgozott, hát ezt én is meg tudom csinálni”.

Stephen Merchant: Amikor elkezdtünk a saját műsorunk ötletein agyalni, akkor csak leültünk, és azokról az irodákról beszélgettünk, amelyekben dolgoztunk, nagyon hamar láttuk, hogy az ott dolgozók típusokba sorolhatók: volt az, aki nem nagyon akart ott lenni, és csak túlélte a napot, ami valószínűleg rám és Rickyre is jellemző volt. Aztán volt az a típus, aki azt akarta, hogy mindenki mindent pontosan az előírásoknak megfelelően végezzen el. Ezeknek általában volt egy kis felhatalmazásuk, de nem volt igazi hatalmuk. Aztán volt például egy főnököm a BBC-nél, aki megpróbált igazi vicces fiú lenni, és ezzel végül aláásta a tekintélyét.

Leforgattak egy rövid demót Seedy Boss (Hitvány főnök) címmel, amiben David Brent egy korai, nyers verziója megpróbál lenyűgözni egy lehetséges alkalmazottat azzal, hogy előtte hazudik a főnökének a telefonban; gyakorlatilag Gervais tinédzserkori tapasztalatát filmesítették meg.

Stephen Merchant: Azonnal elégedettek voltunk vele, de azt hiszem, az ötletelés kicsit lassabb folyamat volt. Ó, lehet, hogy egy egész műsort ki tudnánk hozni ebből, gondoltuk. Emlékszem, ahogy az embereket, akiknek megmutattuk, elkezdte érdekelni, és nagyon hamar a saját útjára talált. Vissza kellett vinnem a BBC-be, és sikerült ott néhány producernek megmutatnom a kazettát, és tetszett nekik.

Ash Atalla: A Seedy Bosst humorista körökben egymásnak adogatták az emberek. Volt egy kis pezsgés körülötte. Néhány producer és rendező elkezdett körözni felette, aztán összehoztunk egy találkozót Jon Plowmannal a BBC-ben, hogy megnézzük, tudnánk-e egy sorozatot készíteni belőle.

Jon Plowman (vezető producer): Az első találkozásomból Rickyvel és Stephennel leginkább a pimaszságukra emlékszem. A legtöbb ember bizonyos fokú alázatossággal érkezik egy ilyen szituációba. Rájuk néztem, és láttam, hogy ők fejben már meg is nyerték a Golden Globe-ot. Akkora önbizalmuk volt. Az egyikőjük azt mondta, hogy „Van egy fantasztikus műsorom”, erre a másik: „És én leszek a sztár benne.”

Stephen Merchant: Megkérdezte tőlünk, hogy miért rendeznék meg, és emlékszem, teljes komolysággal válaszoltam: „Lehet, hogy mi vagyunk a következő Orson Welles.” Erre ő: „Lehet, hogy nem.” Mire én: „Nem tudhatja, lehet, hogy igen.” Most már látom, hogy ez mennyire abszurdan hangozhatott. Azt hiszem, csak arra gondoltunk, hogy „Senki sem tudhatja. Lehet, hogy tényleg ennyire jók vagyunk.” Bizarr volt az egész. Nem tudom, hogy ez teljes mértékben arrogancia volt-e a részünkről. Azt hiszem, inkább naivitás: „Nos, mennyire lehet ez nehéz? Megcsináltuk ezt a dolgot, és elég jóra sikerült.”

Anil Gupta (vezető producer): Jane Root volt akkoriban a BBC Two vezetője. Lejátszottuk neki a demokazettát, miután találkoztunk Jon Plowmannal, és elmagyaráztuk, hogy ez egy áldokumentumfilm egy irodáról. Emlékszem, hogy a tőle balra álló fickóhoz, Liam Keelanhez – ő volt akkoriban a scheduler2 – fordult, amikor vége lett a kazettának. Azt kérdezte, hogy „Ez vicces?”. Ő pedig azt válaszolta: „Aha.” Mire Jane: „Rendben.” És megbíztak a pilot elkészítésével.

Ricky Gervais: Azt hiszem, azért bólintottak rá, mert senkit sem érdekelt igazán. Kicsi volt a kockázat. Úgy tervezték, hogy hétfő estére tesznek minket nyáron. Nem került semmibe, és nem is fizettek sokat nekünk.

A műsor egy, a képernyőn nem látható dokumentumfilmes stáb szemszögéből mutatja be egy fiktív, Wernham Hogg nevű papírforgalmazó cég irodájában dolgozó alkalmazottak mindennapjait. Az irodavezető David Brent, egy bukott zenész, aki kínos humorával kétségbeesetten próbál jó benyomást tenni az alkalmazottaira, hogy elnyerje a barátságukat. A fő értékesítője Tim Canterbury, aki arról álmodozik, hogy egy lelkileg kielégítőbb munkát talál, de mégis marad, mert reménytelenül szerelmes Dawn Tinsley-be, a recepciósba, aki egy önző, érzéketlen raktári munkás menyasszonya. Dawn és Tim azzal ütik el az időt, hogy folyton megviccelik Garethet, a különc értékesítőt, aki a katonaság megszállottja. Szinte egyetlen pillanat sincs, amikor valaki bármilyen tényleges munkát végezne ezen a munkahelyen.

Ash Atalla: Elkészíteni egy pilotot, nagy lépés volt a demokazettához képest. David Brentnek egy sokkal jobban kidolgozott karakterré kellett válnia, aki nem annyira a nők, mint inkább a vállalati világ alsó szintjének a megszállottja. Rajta kívül még meg kellett alkotnunk az irodai dolgozók különböző típusait is. Mindannyian dolgoztunk irodában, így végigvettük az archetípusokat: az egyik, akit kitaláltunk, a mindennapi ember, a srác, akinek Londonba kellett volna költöznie, de inkább a szülővárosában maradt. Ez lett Tim, akit Martin Freeman játszott. Aztán tudtuk, hogy sok irodának van egy anyukája, valaki, aki mindenkit mozgat. Ez egy recepciós vagy egy irodavezető lehet. Ez lett Dawn. Aztán ott van a srác, aki a katonaság megszállottja. Ez lett Mackenzie Crook mint Gareth.

Ricky Gervais: Garethet egy srácról mintáztam, akivel egy iskolába jártam, és aki a TA3 tagja volt. Egy igazi macsó volt, de amikor Mackenzie Crook megjelent a meghallgatáson, az egész karakter még viccesebb lett, mert úgy nézett ki, mintha egy madárfióka arról beszélne, hogyan ölne embert. Hirtelen kétszer annyira vicces lett a karakter.

Ash Atalla: Olyanokat akartunk találni szereplőnek, akik ugyanolyan természetesek, mint Ricky. És itt volt szükségünk egy kis szerencsére, arra fajta az alkímiára, ami minden nagyszerű műsor része. Ricky látta Martin Freemant egy rövid, humoros jelenetekből álló műsorban. Azonnal lehetett látni, hogy ő nagyon természetes, remek színész. Lucy Davis belépett az ajtón, és az első válogatáson már teljesen levett a lábamról a kedvességével és a legapróbb részletekig természetes játékával, az ember egyszerűen nem is vette észre, hogy csak színészkedik.

A műsor helyszínének Slough-t választották, egy álmos kisvárost Angliában, körülbelül huszonöt percnyire London belvárosától.

Stephen Merchant: Ez a tökéletes amolyan névtelen város. Beszélgettünk róla már korábban, hogy ha Slough-ban él az ember, akkor az azt jelenti, hogy nem jutott el Londonba. Annyira közel vannak a színes fények, de azért nem eléggé közel.

Ash Atalla: Slough a nem létező hely. Ha azt mondja az ember, hogy Slough, akkor semmi különös nem jut az eszébe. Egy tipikus munkásosztálybeli brit város, olyan, amilyenből az ország bármely pontján található néhány.

Stephen Merchant: Eredetileg egy papír- és festékvállalat lett volna a helyszín, de a kutatásaink során kiderült, hogy ilyen nem létezik. De voltak papírvállalatok, nyilvánvalóan. Ez aztán fel is keltette az érdeklődésünket, hiszen papírt mindenki használ, de ritkán gondol a gyártójára vagy az értékesítőjére, egyszerűen csak mindenkinek van. És van még valami az üres papírban, a névtelenségében, ami többletjelentéssel bír, sőt eszünkbe juthat róla például Dawn, aki ugye rajzol, és ez boldoggá teszi. A fejlesztés során el is mentem egy papírvállalathoz, kóboroltam az irodákban, beszélgettem a dolgozókkal, és jegyzeteket készítettem a munkafolyamatokról.

Az első évadot néhány hónap alatt forgatták le 2001 elején.

Anil Gupta: Találtunk egy régi irodát, és ott forgattunk. Minden olcsó volt. Nem nagyon használtunk világítást. Nem voltak üresjáratok, nem kellett várni a színészekre, mindenki megjelent az elején, és maradt végig. Még napi diszpóra sem volt szükségünk.

Stephen Merchant: Emlékszem, hogy az első nap megpróbáltunk mindenkit megnyugtatni, lehet, hogy tapasztalatlanok vagyunk, de biztos kezekben vannak. Valami olyasmit mondtam, hogy „Aha, minden kifejezést ismerünk. Tudjátok, csapó, pörög, ennyi.” Erre megszólalt az első segédrendező, hogy „Az nem pörög, hanem forog”. Mire én, hogy „Forog. Oké.” Szóval, fogalmunk sem volt, mit csinálunk valójában. Csak azt tudtuk, hogy látni akarjuk a képernyőn.

Andy Hollis (operatőr): Stephen mindig azt akarta, hogy az interjúk a lehető legszarabbul nézzenek ki. Azt akarta, hogy a színészek bőre tényleg zöldes árnyalatúnak tűnjön, mintha a kamerát nem állították volna be rendesen.

Stephen Merchant: Az alapötlet szerint ennek a fiktív dokunak a kazettái a BBC polcain porosodtak régóta, senki sem játszotta le őket, aztán egy nap rájuk találtak, és leadták, hogy kitöltsenek velük egy üres idősávot. Úgyhogy olyan felvételek kellettek, ahol a színek megfakultak már, mint a régi fotókon.

Ricky Gervais: Élveztük a műsor lassúságát, mert viccesnek találtuk. Ez nem koreográfia. Valós életet kell mutatnia, és a valóságban az emberek egymás szavába vágnak, helytelenül beszélnek. Megjelenik benne a párhuzam is, hogy milyennek látjuk magunkat, és mások milyennek látnak minket. Ez volt a lényeg a számomra, ezt a vakfoltot megmutatni. Ezért lett ez egy ál-dokumentumfilm. Tényleg azt akartam, hogy az emberek azt higgyék, hogy igazi dokumentumfilm.

Stephen Merchant: Voltak dolgok, amikre ráébredtünk közben. „Ó, ha a jelenetet egy ablak mögül vesszük fel, ha az ablak közénk és a cselekmény közé kerül, akkor még nagyobb lesz a távolság. Így el tudtuk hitetni a nézővel, hogy abban a pillanatban a szereplők elfelejtették, hogy még mindig veszi őket a kamera.” Ezt kémlelő szemszögnek hívtuk, be is épült a szótárunkba.

Jon Plowman: Általában a felvett film és a vágott film aránya tizenkettő az egyhez. Ez azt jelenti, hogy tizenkét perc leforgatott filmből egy perc lesz. Ők harminc az egyhez csinálták.

Stephen Merchant: Emlékszem a forgatás első hetére, a producerek odajöttek hozzánk, és azt mondták, hogy „Oké, ti háromszor annyit forgattok, mint bárki más valaha is”. Ezt nem tudtuk, mi csak minden szemszöget le akartunk fedni, minden lehetséges oldalt. És azt mondták, hogy „Kevesebbet kell forgatnotok, mert egyszerűen nem győzzük ezt a kazettamennyiséget”. Ami a forgatási technikát illeti, elég gyorsan végig kellett járnunk a tanulási folyamatot. Egyik kupac kazettát a másik után küldtük a vágásba.

A munkakörülmények fárasztók voltak, de Gervais mindig megpróbálta oldani a feszültséget.

Stephen Merchant: Ricky keményen dolgozott azon, hogy megnevettesse a többi színészt, különösen Martint. Nem vagyok egészen biztos benne, hogy miért. Azt hiszem, valószínűleg részben csak azért, hogy könnyed maradjon a hangulat a forgatáson, és valószínűleg azért is, mert Ricky szereti edzésben tartani az agyát, szereti, ha mindig tele van energiával. Ennek pedig ez az egyik vicces módja.

Ewen MacIntosh (nagy Keith): Amikor a kamera nem Rickyt vette, mindent megtett, hogy megnevettessen minket. Például lerajzolt egy nemi szervet és mutogatott rá, pont amikor az embernek koncentrálnia kellett. Bármit megtett, hogy kitörjön belőlünk a röhögés. Ezek miatt sok gondot okozott egy-egy jelenet befejezése.

Stephen Merchant: Azt a jelenetet, amikor Ricky Tim értékelését tartja, nagyjából az örökkévalóságig vettük fel, részben azért, mert Ricky folyamatosan próbálta megnevettetni Martint. Én pedig egyre idegesebb lettem, aggódtam, hogy kifutunk az időből, végül rákiabáltam, hogy „Az isten szerelmére, csináld már, Rick!”.

Ewen MacIntosh: Körülbelül a harmincadik felvétel után az emberek már azt mondogatták, hogy „Gyerünk már, más dolgunk is van. Haza akarunk menni.” De azt hiszem, Rickynek szüksége volt egy ilyen közegre. Így engedte ki a gőzt. Ő és Stephen egész nap rendeztek, aztán egy hotelszobába mentek, ahol nagyjából megcsinálták a vágást minden este. Ki kellett engedniük a gőzt, csak hogy meg ne bolonduljanak.

Andy Hollis: Egy átlagos forgatási nap reggel nyolctól este hétig tartott. Volt egy alkalom, amikor a futball-világbajnokság hetében forgattunk. A nagy meccseknél felállítottunk egy nagy tévét, és napközben azt néztük; ilyenről még csak hallani sem lehetett volna bármilyen másik műsor forgatásánál.

Merchant és Gervais állandó figyelme arra irányult, hogy a karaktereket finomítsák, hogy minél valóságosabbak legyenek.

Ricky Gervais: Mindig megpróbáltunk kicsi dolgokat csinálni, hogy David ne tűnjön túl narcisztikusnak, túl gonosznak és túl hitványnak. Egy kicsit balfácánnak alkottuk meg. Kétségbeesettnek. És amint az emberek rájöttek, hogy ő csak megpróbál híres lenni, és megpróbál jót cselekedni, és tulajdonképpen olyan, mint egy becsületes kereskedő, akire rossz árut sóztak, akkor már át tudták érezni a feszengéseit, és nem utálták. Amikor David Brent a kamerába néz, akkor rád néz. És ezt érzed, érzed a fájdalmát. Olyan, mintha el akarnád fordítani a tekintetedet, mert nem tudsz segíteni neki. Sosem gondoltam róla, hogy rossz ember. Úgy gondoltam, hogy a legnagyobb bűne, hogy összekeverte a népszerűséget a tisztelettel.

Stephen Merchant: A brit tévében régi hagyománya van az eléggé taszító főhősnek, legyen az Basil Waczak [a Waczak Szállóból (Fawlty Towers)] vagy [Steve Coogan karaktere] Alan Partridge.

Ricky Gervais: Végső soron ez nem arról szól, hogy egy irodában dolgozik az ember. Hanem arról, hogy véletlenszerűen kiválasztott emberekkel napi nyolc órában össze vagyunk zárva, és ez milyen feszültségekkel jár. Ezek a témák egyetemesek. Mindenkinek van egy főnöke, akit nem szeret, vagy akinél okosabb. Az emberek mindig aggódnak azon, hogy elpocsékolják az életüket. Fiú és lány találkozása, egy idióta mellett kell ülni, ezek mind egyetemes dolgok.

És míg David Brent bohóckodásai generálták a legtöbb nevetést, addig Tim kétségbeesett, nem viszonzott szerelme Dawn iránt volt az, ami a legtöbb nézőt bevonzotta. Egy kritikus jelenetben, Tim behúzza Dawnt egy konferenciaszobába, letépi magáról a mikrofont, és bevallja az érzéseit, de a közönség egy szót sem hall belőle. Aztán Tim lassan visszamegy az íróasztalához, felteszi a mikrofont, és egyszerűen csak ennyit mond: „Dawn egyébként azt mondta, hogy nem.” Nem is jönnek össze egészen egy karácsonyi különkiadás végső pillanatáig, ami az egész műsort lezárta.

Stephen Merchant: Mindig is nagy rajongója voltam a Jóbarátoknak, és mindig szerettem a Ross és Rachel között zajló összejönnek vagy nem huzavonát. És a Miért éppen Alaszka? című sorozatnak a központi szála is egy nagyszerű összejönnek vagy nem sztori volt. Ezeket nézve azzal is tisztában voltam, hogy milyen veszélyeket rejt, ha a karakterek összejönnek. Mintha kiengedték volna az egészből a levegőt, elmúlik egyfajta feszültség. Ebből néha nehéz visszajönni. Az biztos, hogy necces volt a Jóbarátok esetében, úgyhogy tisztában voltunk vele, hogy gyakorlatilag az út végéhez érünk, ha Tim és Dawn összejönnek. Úgyhogy nem volt szándékunkban összehozni őket, amíg el nem határoztuk, hogy befejezzük a dolgot.

Ricky Gervais: Amikor megtörtént, akkor megtörtént. Alfred Hitchcock filozófiája szerint a bombának sosem szabad felrobbannia.

A sorozat 2001. július 9-én debütált, minimális értékelésekkel és vegyes kritikákkal.

Stephen Merchant: Egy vonaton ültem, néhány nappal a pilot bemutatása után, és velem szemben két nő beszélgetett. Az egyik megkérdezte a másikat, hogy „Láttad azt a dokumentumfilmet néhány napja arról az irodáról? Baromi vicces volt.” És a mellette lévő nő azt válaszolta, hogy „Ó, nem hiszem, hogy az egy dokumentumfilm. Szerintem egy vígjáték.” És az első nő, aki az előbb még azt mondta, hogy tetszett neki, azt válaszolta: „Ó, hát akkor nem is volt annyira vicces.” A sebesség, ahogy megváltoztatta a véleményét, rendkívüli volt. Nagy boldogság volt számomra, hogy sikerült becsapnunk őt.

Ash Atalla: Az ember nem akarja nyárra tenni egy műsor bemutatóját, mert az egy kicsit halott idő, egy bolond évszak, az emberek szabadságon vannak, és senki sem figyel. A mérleg másik serpenyőjében viszont ott van, hogy nem kell versenybe szállni semmilyen sikerműsorral, mivel mindenki őszre és télre tartogatja a bemutatóját.

Jon Plowman: De aztán az emberek kezdtek visszajönni a nyári szabadságukról, és beindult egy fura dolog: az ötödik és hatodik rész nézettsége láthatóan megugrott, ami ritkán fordul elő. Aztán egy rá nagyon nem jellemző dolgot csinált a BBC, az egész évadot megismételte három hónappal az adásba kerülés után. És akkor siker lett.

Az első évad mindössze hat részből állt, Merchant és Gervais pedig úgy döntött, hogy bedobják a törülközőt a második, szintén hatrészes évad és egy kétrészes karácsonyi különkiadás után.

Stephen Merchant: Visszatekintve, tényleg nevetséges. De a második évad végére úgy éreztem, hogy kifogyott a szuflánk. Azt hiszem, attól tartottunk, hogy ismételni fogjuk magunkat. Hogy már annyit megcsináltunk az összegyűjtött anyagból, hogy teljesen kimerítettük. Azt hiszem, szintén a naivitásunk számlájára írható, de úgy gondolkodtunk, hogy „Aha, zárjuk le, és lépjünk tovább valami másra”.

Jon Plowman: Nagy sikerű sorozat volt. Egy szempillantás alatt tudtunk volna egy harmadik évadot is csinálni, de Ricky csak a karácsonyi különkiadást akarta megcsinálni, és aztán továbblépni.

Stephen Merchant: Ahogy az ember öregebb és tapasztaltabb lesz, rájön, hogy „Ó, valójában valószínűleg még volt ott épp elég kiaknázható téma”. Valószínűleg tovább tudtuk volna csinálni, de akkor egyszerűen úgy éreztük, nagyjából mindent elmondtunk már. Nem akartuk, hogy ellaposodjon, és hogy csak olyan érzésünk legyen, hogy „Na, ezen a héten hogyan hozza kellemetlen helyzetbe magát David?”. Egyszerűen csak úgy éreztük, ez a helyes döntés.

Ash Atalla: Valószínűleg lehetett volna egy harmadik, negyedik vagy ötödik évad is. Akkoriban egyáltalán nem lehetett érezni, hogy belefáradtak volna a nézők A hivatalba. De vajon tökéletes lett a műsor lezárása? Azt hiszem, igen. Abszolút. Teljesnek hat.

Stephen Merchant: Azt akartuk, hogy Tim és Dawn összejöjjön, ez volt mindig is a távlati tervünk. És azt hiszem, e felé haladtunk azokban a karácsonyi különkiadásokban. És azt is akartuk, hogy Davidnek legyen egyfajta megvilágosodása, hogy a néző azt érezze, sikerült néhány lépcsőfokot felfelé haladnia az érettségben. Megpróbáltunk némi öntudatosságot adni neki. Ez édes győzelemnek tűnt.

Ricky Gervais: Azt hiszem, a Waczak Szállóból vettem az ötletet, hogy csak tizenkét rész legyen. Ehhez még adjuk hozzá a lustaságomat. A figyelmemet annyi időre lehet lekötni, mint egy totyogóét, már a következő dolgot akarom csinálni, miközben még ezt csinálom. Az egyetlen dolog, ami adrenalinlöketet ad, az az ötlet. Bárcsak elég lenne az ötlet, megnézhetném a tévében, és nem kellene semmi mást csinálnom valójában.

2. fejezet Amerikába jöttünk („Az amerikaiak tönkre fogják tenni”)

A sorozat sugárzásának közepén Gervaist ismeretlen számról hívták mobilon.

Ricky Gervais: A hang azt mondta, hogy „Helló, Ricky, itt Ben Silverman”. Fogalmam sem volt, hogy ki az.

Ben Silverman (főproducer): A kilencvenes évek végén Londonban éltem, William Morris ügynöke voltam. Figyeltem, ahogy az európaiak, különösen a britek, egyre több kreatív dolgot készítettek, mint a realitytévé, doku-szappanoperák és a fantasztikus kvízműsorok. Újra feltalálták a tévézést. Egy nap megint Londonban voltam üzleti úton, egy barátomnál szálltam meg. Kapcsolgattam a csatornák között, és belebotlottam A hivatalba a BBC Two-n. Az első néhány percben azt kérdeztem magamtól, hogy „Ezek egy valóságshow-t csinálnak, vagy kifiguráznak egy valóságshow-t?”. Aztán elkezdtem nevetni. Abszolút briliánsnak találtam. Láttam Ricky Gervais nevét a stáblistában, és egy közös baráttól megszereztem a mobilszámát.

Ricky Gervais: Azt mondta, hogy „Egy cégnek dolgozom, ami remake-eket csinál az amerikaiaknak”. Aha, te és még annyian mások, gondoltam. Tudod, akkoriban nem volt egyetlen sikeres remake sem már a hetvenes évek óta. De ő azt mondta, hogy „Én Angliában vagyok, maga hol van?”. Én pedig: „a Wardour Streeten”, mire ő: „Akkor odamegyek, hogy találkozzunk.” Mire én: „Rendben.” Úgyhogy taxiba vágta magát, és találkoztunk a Starbucksban, a Wardour Streeten [a Sohóban].

Ben Silverman: Ránéztem, és azt mondtam, hogy „Meg akarom csinálni ennek a remake-jét. Tudom, hogyan kell megcsinálni. Látom magam előtt azt a változatot, ami működne Amerikában, és hogy min kellene változtatni. Szeretném magával csinálni.” Két és fél órán át beszélgettünk.

Ricky Gervais: Úgy voltam vele, hogy „Nos, ez izgalmas, és egyáltalán nincs vele semmi bajom”, tényleg így is gondoltam. Azt hittem, hogy csak arról van szó, hogy megadjam az engedélyem a remake-re.

Ben Silverman: Aztán találkoztunk az ügynökség képviselőjével, ők azután kapcsolatba léptek a BBC-vel, ami szintén tulajdonosa volt a szerzői jogoknak, és elkezdődött a tárgyalások hosszú folyamata.

Ash Atalla: Mindannyian úgy éreztük, hogy távol kell tartanunk magunkat az amerikai verziótól, mert nem tudtuk, hogy milyen lesz. És sokan azt mondták nekünk, hogy „Eladtátok magatokat. Szar lesz. Az amerikaiak tönkre fogják tenni.”

Ricky Gervais: Az első döbbenet az volt, hogy eljátszhatom Brent szerepét. Azt kérdeztem tőlük, hogy „Ennek mi értelme lenne? Én már eljátszottam a saját verziómat. Ezt amerikaiaknak kell csinálni az amerikaiak számára. A hivatal azért működött, mert én tudtam, hogy milyen Angliában egy irodában dolgozni az ezredfordulón.”

Stephen Merchant: Én mindig is amolyan amatőr tévé- és vígjátéktörténész voltam. És mindig is tisztában voltam vele, hogy csak nagyon kevés műsort tudtak átalakítani úgy, hogy az megfeleljen az Atlanti-óceán túlpartján élők ízlésének. Amikor az eredeti alkotók maguk próbálták megcsinálni, talán azért nem jártak sikerrel, mert megpróbálták ugyanazt csinálni, amit Angliában. Azoknál a sorozatoknál, amelyek sikeresek lettek – mint az All in the Family és a Sanford and Son –, az eredeti írók benne voltak, de csak nagyszerű showrunnerként, ezért működött annyira a dolog. Ezért fontos volt számomra, hogy ne mi magunk csináljuk.

Ben Silverman: Találkoztam egy csomó lehetséges íróval és rendezővel, beleértve azokat is, akik korábban Larry David társai voltak a Félig üres (Curb Your Enthusiasm) sorozatban. Aztán találkoztam Greg Danielsszel is, akivel mindig is szerettem volna együtt dolgozni, mert imádtam a munkáját a Texas királyaiban (King of the Hill) és A Simpson családban is. Tudtam, hogy nemcsak egy Harvardon tanult entellektüel, hanem nagyszerű író is.

Greg Daniels (az amerikai sorozat alkotója/főproducer): Az ügynökömtől kaptam egy kazettát, és nagyon menő, briliáns műsornak találtam. Nem gondoltam, hogy valaha is az amerikai tévébe kerülne, de úgy voltam vele, jó lenne találkozni ezekkel a fickókkal. Mint kiderült, nagy rajongói voltak az amerikai tévézésnek, különösen A Simpson családnak, és az egyik epizódnak, amit történetesen én írtam… A Homer, a szörnyeteg (Homer Badman) volt az, a tíz évvel ezelőtti, hatodik évadból; ebben Homer megpróbál levenni egy gumicukrot a bébiszitter fenekéről. Belebonyolódik egy szexuáliszaklatás-szerű sztoriba, és ez nagyon tetszett nekik. Azt hiszem, ez a pillanat A hivatalban is előfordulhatott volna. Ez aztán rögtön össze is hozott minket.

Akkoriban úgy lehetett Amerikában megnézni A hivatalt, hogy az ember vagy DVD-k után kutatott, vagy elcsípte a BBC America egy adását, amikor 2003-ban elkezdték sugározni az epizódokat.

Ben Silverman: Beszéltünk és beszéltünk és csak beszéltünk róla, de Greg félt attól, hogy a nézők túlságosan szerették az eredetit. Azt mondtam neki, hogy „Amikor az ember egy könyvet akar filmre vinni, nem a legpocsékabb könyvet keresi. A bestsellert akarja megvenni.” Aztán így folytattam: „Volt már, hogy nézhetetlen alapanyagból csináltam egy jó műsort, de most ezzel már eleve nyerő pozícióból indulunk.”

Ricky Gervais: Én Greg Danielsszel akartam megcsinálni, mert ő sokkal többet foglalkozott Tim és Dawn szerelmi szálával, mint bárki más, akivel találkoztunk. Úgy gondoltuk, hogy ez fontos. Ő megértette A hivatal lelkét.

Stephen Merchant: Az összes ember közül, akivel találkoztunk, ő volt a leginkább egy hullámhosszon a műsorral, annak az emberi és romantikus mivoltával. Sok időt töltöttünk vele Londonban, csak arról beszélgetve, miért csináltunk valamit így vagy úgy, és hogy mik lennének a különbségek Slough és Amerika között. Voltak kis különbségek, amiket akkor még nem vettünk észre, mint például a kocsmakvíz hagyománya. Ez nagy dolog Angliában, de nem annyira az Államokban. Aztán ott volt az önkéntes tartalékos hadsereg, aminek Gareth a tagja volt, és beszéltünk róla, hogy mi lenne ennek az amerikai megfelelője. Ő megpróbálta megérteni a karakterek pszichéjét, hogy aztán felépíthesse azok amerikai megfelelőjét.

Ben Silverman: Megmondtam Gregnek, hogy nem lehet benne konzervnevetés, ami akkor az összes adásban lévő televíziós sorozatban volt, függetlenül attól, hogy mennyire volt ötletes vagy vicces. Ezenkívül, meg akartam tartani az egykamerás módszert, még akkor is, ha mindegyik tévésorozatban multikamerát használtak. [Az igazat megvallva, Az ítélet: család (Arrested Development), Már megint Malcolm (Malcolm in the Middle), és még néhány másik sorozatban szintén egy kamerát használtak, és nem volt bennük konzervnevetés.] És a kiválasztott színészek nem lehetnek híresek. Megtörné a létrehozott atmoszférát, ha filmsztárok jelennének meg a sorozatban. Greggel ezekben mind egyetértettünk. Majd azt mondtam neki: „De a neheze az lesz, hogy rávegyük a csatornát, hogy beleegyezzen.” Nevetett, mert ezzel tisztában volt.

Amíg ez történt, azalatt a négy legnagyobb csatorna azzal küszködött, hogy megtalálja a helyét egy új világban, ahol a kábeltévékkel és az internettel kell versenyre kelni a nézőkért. Az HBO – ami húsz évet töltött azzal, hogy hat hónapja kijött sikerfilmekre és softpornóra hagyatkozott – egyszeriben olyan világmegváltó sorozatok otthona lett, mint A maffiózók, a Félig üres és a Drót. Ezalatt az NBC, az ABC, a CBS és a Fox olyan élettelen sitcomokat nyomtak ki magukból, mint a Két pasi – meg egy kicsi, degenerált valóságshow-kat csináltak, mint a My Big Fat Obnoxious Fiance (Bazi ellenszenves vőlegényem), és végeláthatatlan mennyiségű bűnügyi drámasorozatot, mint a CSI: Miami és az NCIS. Amikor egy igazán eredeti sorozat, mint a Freaks and Geeks (Különcök és stréberek) valahogy mégis átjutott a csatornák kapuőrein, és adásba került, akkor hónapokon belül le is állították. Egy évtizeddel azután, hogy a Jóbarátok, a Frasier – A dumagép és a Seinfeld új életet lehelt a sitcomba, semmi sem jött, ami a helyükre kerülhetett volna.

Alan Sepinwall: A Jóbarátok nagyszerű sorozat volt, és egyben a lehető legrosszabb, ami a tévés sitcomokkal történhetett, mert meggyőzött mindenkit arról, hogy nincs is másra szükség, csak egy csapat tényleg nagyon jóképű emberre a kamera előtt. A piacot elözönlötték a multikamerás sorozatok szexi fiatalokról a nagyvárosban.

Rob Sheffield: Majdnem olyan volt, mint a Mad Libs szóbehelyettesítő játék, amiben fogjuk egy kissé megkopott, kilencvenes évekbeli független film női sztárocskájának a nevét, és helyezzük a nagyvárosba – a nagyváros mindig New York –, adunk neki egy fekete barátot és egy különc, meleg barátot. Ha az illető Julie Delpy, akkor egy bizonyos irányba megy a sztori, ha pedig Heather Graham, akkor egy másikba, de akkoriban ez volt a sablon.

Jeff Zucker (vezérigazgató, NBC Universal): A formátum kicsit megfáradt. Nagyon kevés új siker volt, azonkívül, amit Chuck Lorre csinált a Warner Bros.-nak és a CBS-nek.

Rob Sheffield: Valaki a csatornánál azt mondta: „A francba is, nem vagyok hajlandó elhinni, hogy Amerika kiszeretett volna Jim Belushiból. Vegyük azt a csajt a Melrose Place-ből [Courtney Thorne-Smith] és adjuk feleségül Jim Belushihoz, és akkor legyen ez a sitcom [Jim szerint a világ (According to Jim)], ami addig tart, amíg a világ rohadtul a világ.” Ez volt az összes inspiráció, amit ebben a sablonban használtak. A munkahelyi sitcomok akkoriban nem nagyon adták vissza a munkahelyek atmoszféráját. Nem érezte úgy az ember, hogy igazi munkahelyek, mert mindenki szerepben volt. Mindig az volt, hogy „Van egy iroda, és van hat ember, és az egyhatoduk Andy Dick vagy David Spade, vagy a kettejük keveréke.” Nem tudtak tovább fejlődni a The Mary Tyler Morre Show-nál.

Nathan Rabin: A feleségem hét és fél évvel fiatalabb nálam, úgyhogy ha a Seinfelden kívül bármi másban konzervnevetést hall, akkor az hihetetlenül irritálja őt. Azt hiszem, van egy egész generáció, amelynek tagjai ezt nemcsak művinek, idegesítőnek és irritálónak tartják, hanem hiteltelennek is. Ezek az emberek szerettek volna látni valami kevésbé visszataszítót.

Kevin Reilly (elnök, NBC Entertainment Division): Épp letelt a húsz év, amikor a sitcomok voltak a tévécsatornák kínálatának középpontjában. Ekkor már kialakult a rangsor a kreatív írók között. Az igazi úttörők a múltban utcai harcosok voltak, keményen küzdöttek. Tényleg egyedi nézőpontból látták a dolgokat, és nem ismerték a félelmet. Aztán felnőtt egy olyan írónemzedék, amelynek nem kellett semmit kockáztatnia ahhoz, hogy milliókat keressen. Ez negatív visszajelzési hurkot hozott létre, amikor is az írók egy olyan rendszerben dolgoztak, amelyben sok pénzt kerestek és a csatornák a régi bevált dolgok újabb verzióját kérték tőlük, hogy a húsos fazék tovább rotyogjon. Amikor leléptek a kitaposott útról, és elbuktak, akkor az volt a reakciójuk, hogy „Ezt a hibát nem fogom még egyszer elkövetni”. A végeredmény az lett, hogy nem dicsérték meg őket, ha nagyon kreatívok voltak vagy kitörtek a sablonból.

Alan Sepinwall: Sok embert léptettek elő a tapasztalatukon és képességeiken felül. Sok olyan sorozatot láttam, amelyet olyan emberek készítettek, akiknek a sorozatok közelébe se lett volna szabad menniük, és mindezt tehették csak azért, mert egyszer dolgoztak a Jóbarátokban vagy a Frasier – A dumagépben, vagy a Seinfeldben.

Úgyhogy, amikor Ben Silverman megpróbálta áruba bocsátani az egykamerás, konzervnevetés nélküli sorozatát a küszködő kisvárosi papírvállalatról, elég nagy ellenállásba ütközött.

Ben Silverman: Az HBO azt mondta, hogy „Nem csinálunk ilyen formátumot”. A CBS pedig, hogy „Nincs az az isten, hogy ilyen vígjátékot csináljunk. Lehet, hogy végül hajlandók leszünk egy munkahelyi vígjátékra, de nincs az az isten, hogy úgy csináljuk meg, ahogy te azt elképzeled.” Elmentem a Foxhoz és azt mondtam nekik, hogy „Ez egy Fox-vígjáték. Ez a Rém rendes család (Married… with Children) és A Simpson család hagyományát követi.” Gail Berman pedig egyszerűen csak annyit mondott, hogy „Pfuj”. Egyáltalán nem tudta elképzelni, rémes volt. Tényleg azt hittem, hogy a Fox lesz majd az igazi, mivel ők csináltak ehhez hasonló dolgokat, de néha az ember rossz vezetőt fog ki. De az FX-nek bejött. Nick Grad ott dolgozott, barátok voltunk. Nagyon odavolt az okos, elmés tévéműsorokért, és ezért is rajongott. Akkoriban Kevin Reilly volt a főnöke.

Kevin Reilly: Nick odaadta nekem a brit sorozat kazettáját, én pedig megőrültem érte. Azt mondtam, hogy „Ez briliáns!”. Akkor már tárgyaltam arról az NBC-vel, hogy átmegyek hozzájuk, ami végső soron nem a tűnt legjobb váltásnak, de azt mondtam Bennek, hogy ez a sorozat jó lesz az NBC-nek. Ekkor már látszott, hogy az NBC kezd kijönni a Jóbarátok- és Frasier-korszakból. Volt egy csomó Jóbarátok-utánérzés sorozatuk, láttam, hogy szükségük van valami frissre a vígjátékok terén. A munkahelyi vígjáték egy alapvető sitcomötlet, de addigra már nagyon megfáradt. Úgy tűnt, semmi sem működik ezen a téren, de megnézve A hivatalt, azt mondtam, hogy „Ez a legfrissebb újítás, amit láttam”.

Ben Silverman: Mindenki más passzolta, nem akart hallani róla, vagy csak jelentős változtatásokkal akart munkahelyi vígjátékot csinálni. Arra gondoltam, hogy ebből lehetne NBC-sorozat, mert az NBC-nél hagyománya van az értelmiségi vígjátékoknak. Ők egy tengerparti csatorna, ők voltak az entellektüelek. Náluk mentek azok a sorozatok, amiken felnőttem, Hill Street Blues, St. Elsewhere, Cheers, Seinfeld, Cosby. Úgyhogy úgy éreztem, beleillik a hagyományaikba, és aztán az is eszembe jutott, hogy a Saturday Night Live is abba az irányba kezdett elmenni, amilyen A hivatal is volt.

Az NBC-nél kisebb pánikhangulat uralkodott, mivel a Jóbarátok és a Frasier már az utolsó évadnál járt, a Vészhelyzet is az utolsókat rúgta.

Jeffrey Immelt (vezérigazgató, GE): Akkoriban csak az NBC-n járt az eszünk. A GE 2004-ben vette meg a Universalt. Már épp eléggé vacak évnek néztünk elébe 2005-ben, mivel a nagy, egész estés filmünk, a King Kong szar volt. [Több mint ötszázmillió dollárba került az elkészítése, a bevétel pedig alig haladta meg a kétszázmillió dollárt világszerte.] Az NBC nézettsége pedig hatalmasat zuhant. 2004-ben ment második éve a The Apprentice, amiről, nem érdekel, ki mit mond, soha senki sem gondolta, hogy sikeres lesz. Majdnem ez volt a vezető műsor, amivel nekivágtunk 2004-nek. A nézettségi lista legvégén kullogtunk.

A 2004–2005-ös évadra az volt a nagy terv, hogy beindítják a Joey-t, a Jóbarátok spin-offját, Matt LeBlanc főszereplésével. Egyenesen a Frasier forgatókönyvéből vették az ötletet, hogy fognak egy közkedvelt karaktert az egyik éppen befejeződő sikersorozatból, és elküldik az ország másik felébe. A Frasierrel ellentétben, ez katasztrófa volt, az NBC-nek sok pénzébe és még több nézői jóakaratba került.

Jeff Immelt: A tesztelés idején magasabb számokat hozott ki, mint bármilyen sorozat, mégis ólomként süllyedt el.

Jeff Zucker: Végső soron a Joey nem volt teljesen kidolgozva, és nem volt eléggé vicces. Ezeknek a multikamerás sitcomoknak vicceseknek kell lenniük, ez pedig nem lett ütős.

Kevin Reilly: Amint beléptem az ajtón, a kezembe nyomták a Joey-t. Eléggé magyarázkodásnak tűnhet, de mindig is rossz ötletnek tartottam.

Jeff Zucker: Újra kellett építenünk a vígjáték-felhozatalunkat. Jelentős lyukak tátongtak benne. Volt némi sikerünk az egykamerás vígjátékokkal, Dokik (Scrubs), ahogy az ABC-nek vagy a CBS-nek nem volt. Úgyhogy mi mindenképpen nyitottabban fogadtuk az egykamerás vígjáték ötletét, mint ők. Láttuk a brit prototípusát A hivatalt, és ettől megjött a bátorságunk, hogy adjunk neki egy lehetőséget.

Az, hogy az NBC A hivatal remake-jén dolgozik, pont akkor ért el a hollywoodi hírekbe, amikor a csatorna elkezdte a Páran párban (Coupling) sugárzását, egy másik brit vígjáték remake-jét, Ben Silverman és Teri Weinberg producerekkel. Annyira rémes volt, hogy a csatorna már hat epizód után levette a műsorról, noha tíz epizódért fizettek. A fiaskó mérgező felhőbe vonta A hivatalt.

Teri Weinberg (producer): A Páran párban provokatív módon mutatta be a barátságot és a szexet. Valójában a Jóbarátok volt, csak egyfajta szexszteroiddal. Azt hiszem, az áldás és az átok az volt, hogy az emberek még nem álltak készen egy új Jóbarátokra.

Alan Sepinwall: Az NBC Páran párban változata egyszerűen az eredeti BBC-epizódok újraforgatása volt, csak épp rövidebben, mert kevesebb volt az adásidő. Rettenetes volt. Nem volt benne semmi élet, csak valaki más ötleteinek az elismétlése.

Rob Sheffield: Emlékszem, azt feltételeztem, az amerikai A hivatal vacak lesz. Minden okom megvolt rá, hogy ezt gondoljam. Egy brit sitcom volt az eredetije, és már annyiszor láttuk, hogyan bukik meg ez a formula. Persze láttunk sok sikert is. Mint a legtöbb hetvenes években felnövő amerikai, imádtam a Sanford and Sont, imádtam a Three’s Companyt, és fogalmam sem volt, mert azelőtt sosem hallottam [a brit megfelelőjükről] a Steptoe and Sonról vagy a Man About the House-ról. Amennyi el is veszett a fordításban, annyit nyertek is vele. De a kétezres években, úgy tűnt, hogy A hivatal klasszikus esete volt annak, amikor a csatorna vesz egy nagyon menő, nagyon új, innovatív és lemásolhatatlan sorozatot, és csak megpróbálja elkészíteni az amerikai másolatát. Úgy tűnt, hogy lehetetlen lemásolni a brit A hivatalt, mert annyira Ricky Gervais személyisége vitte a hátán az egészet, és mert Stephen Merchant és ő annyira erősen kézben tartották a kreatív irányítást. Ez nem volt egy egyszerű sablon, amit oda lehet adni valaki másnak, hogy mit hoz ki belőle.

Larry Wilmore: Az Office mára annyira közkedvelt lett, hogy az emberek elfelejtették, hogy eredetileg milyen érzéseket tápláltak iránta. Mielőtt adásba került volna, rengetegen ellenezték. „Uramisten, tönkre fogják tenni” – mondták a Páran párban példája miatt. Folyton azt hallottam, hogy „Ez rettenetes lesz”. Amikor elmeséltem embereknek, hogy min dolgozom, azt mondták: „Uramisten!” Aztán megpróbáltak kedvesek lenni, és hozzátették: „Ó, oké.” De lesajnálón. Sajnáltak. Legszívesebben azt mondtam volna nekik, hogy „Srácok, remek lesz! Higgyetek nekem! Tényleg nagyon jó lesz.” Senki sem hitt nekem.

Jegyzetek

1 A brit The Office a sorozatok magyar szinkronjában A hivatal címet kapta, míg az amerikai The Office megmaradt Office-nak. A könyvben e szerint a hivatkozás szerint különböztetjük meg a brit és az amerikai sorozatot. (A ford.)

2 A scheduler feladata a műsor összeállítása, ő válogatja össze, hogy milyen műsor mi után következzen a napi tévéműsorban.

3 Territorial Army, a brit megfelelője az önkéntes tartalékos hadseregnek. (A ford.)

Tartalom

A szerző megjegyzése

Szereposztás

Bevezető: Egy amerikai munkahely

1. A hivatal – az eredeti („Lenyűgözött maga a megszégyenülés”)

2. Amerikába jöttünk („Az amerikaiak tönkre fogják tenni”)

3. Casting – szereplőválogatás („Ez a nő pont úgy nézett ki, mintha már huszonöt éve egy papírvállalatnál dolgozna”)

4. A terep előkészítése („Úgy nézett ki, mintha korábban alumíniumot szállítottak volna a helyről”)

5. A pilot („Egy kissé veszélyesnek tűnik”)

Első kulcsepizód: A másság napja6 (Diversity Day)

6. Első évad („Olyan volt, mint amikor diákok forgatnak egy filmet”)

7. Harc a túlélésért („Szó szerint minden megbolondult”)

8. Dwight („Jó náci lett volna belőle”)

9. Második évad („Egy szerelmi történet munkahelyi vígjátéknak álcázva”)

Második kulcsepizód: A Dundie-díjátadó (The Dundies)

Harmadik kulcsepizód: A drámakirálynő (The Injury)

Negyedik kulcsepizód: Jótékonysági kaszinó (Casino Night)

10. Creed felemelkedése („Igazi tizenkettő egy tucat alak”)

11. Mindy („Úgy éreztem, hogy a skarlát betű van rajtam”)

12. Harmadik évad („Az összes Hondából és Toyotából Mercedes és BMW lett”)

Ötödik kulcsepizód: Csapatleépítés (Beach Games)

13. Ki az a Michael Scott? („A magány a leguniverzálisabb érzelem”)

14. Az Office forgatása („A tökéletességre emelték, hogy úgy filmezzenek minket, mint ahogy a vadon élő állatokat szokás”)

15. Negyedik évad („Én csak a végén hagytam volna, hogy összejöjjenek”)

Hatodik kulcsepizód: A vacsoraparti (Dinner Party)

16. Az írószoba („Néztem, ahogy felnőtt emberek sírnak, amikor átírják őket”)

17. Greg („Számomra ő testesíti meg a szórakozott professzort”)

18. Ötödik évad („Úgy érzem magam, mint egy horrorfilmben, és csak én látom a szörnyet”)

Hetedik kulcsepizód: A nagy fogyás (Weight Loss)

Nyolcadik kulcsepizód: Stresszoldás (Stress Relief)

19. Saticoy Street 13927. („Nem akarnál éjszaka arra sétálni, az biztos”)

20. Gond a filmekkel („Ha elintézted, hogy működjön Ed Helmsnek, akkor intézd el nekem is”)

21. Hatodik évad („Elindultunk a lejtőn lefelé? Nem kellene ennyit ripacskodni”)

Kilencedik kulcsepizód: Niagara

22. Spin-off bluesok (A Városfejlesztési osztály [Parks and Recreation] egy spin-off kellett volna, hogy legyen”)

23. Steve („Ott állt, és minden egyes embert lesegített a buszról”)

24. Hetedik évad („Valaki nem fizetett neki eleget. Ez óriási szamárság volt”)

Tizedik kulcsepizód: Éjféli ijedségszint (Threat Level Midnight)

Tizenegyedik kulcsepizód: Viszlát, Michael! (Goodbye, Michael)

25. Az új főnök bemutatkozása („Mi van, ha Queen Latifah lesz az új menedzser?”)

26. Nyolcadik évad („Olyan volt, mint a Cheers Ted Danson nélkül”)

27. Élet a háttérben („Megtanultam, hogy ne számoljam a sorokat a forgatókönyvben”)

28. Kilencedik évad („Már sokunkból kifogyott a szufla”)

Tizenkettedik kulcsepizód: Finálé (Finale)

29. Utózönge („A tizenöt éves unokahúgom hatalmas rajongó”)

30. Újraindítás? („Remélem, hogy megtehetjük, mielőtt még bármelyikünk feldobná a talpát”)

Köszönetnyilvánítás

Források

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Zilla Slab – SIL Open Font License