részlet

© 2023 Káli-Rozmis Barbara
© 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Féder Márta
Borítóillusztráció © petekarici / Getty Images

A borítón Koppay József Erzsébet királynét ábrázoló festményéről készült színezett fotó látható.

Szakmai szempontból ellenőrizte Pálinkás Patricia Zita

ISBN 978 963 620 250 7

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós
Szerkesztette Darvasi Ferenc
A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Ajánlás

Káli-Rozmis Barbara, Erzsébet királyné életének kutatója második könyvét tartja kezében az Olvasó. Az előzőhöz hasonlóan nem egy szokványos életrajz ez. Az események olvasmányosan és izgalmasan, mégis hitelesen bontakoznak ki előttünk. Az írónő álma az volt, hogy nemcsak a téma iránt mélyen érdeklődők, hanem a nagyközönség számára is élvezhetővé tegye a királyné máig népszerű élettörténetét, miközben a lehető leghitelesebben mutassa be azt.

A jelen könyv egy különösen érdekes témát fejteget: Mennyire volt összeegyeztethető a szenvedéllyel a királyné és családja számára a rangnak és a szerepeknek való megfelelés? Szenvedélyként ne csak a szerelemre gondoljunk, mert a történet, ahogyan az majd feltárul az Olvasó előtt, messze túlmutat ezen.

A könyv „első része” a 2021-ben megjelent Erzsébet királyné és a magyarok magával ragadta a közönséget: „lebilincselő”, „letehetetlen”, „emberileg hozza közelebb a királynét” – olvashatjuk a véleményeket a közösségi oldalakon. Úgy gondolom, a második résznek is sikerült hoznia ezt a szintet.

Ez a két kötet különösen nagy jelentőséggel bír a mai furcsa korban, amikor divattá vált a valós tények elferdítése és a kultuszrombolás. Ez a káros tendencia sajnos Erzsébet királynét sem kíméli. Ernst Marischka kultikusnak számító Sissi trilógiájának idillikus hangulata ellenpontozásaként egyre-másra bemutatásra kerülő, sokszor az ízléstelenség határát is átlépő, valamint a történelmi tényeket teljesen meghamisító, sikerhajhász filmsorozatok igyekeznek teljesen torz képet alkotni róla. A nézőkben óhatatlanul is felvetődhet a kérdés: akkor valójában milyen is volt Erzsébet királyné? Melyik kutatónak, írónak, filmrendezőnek higgyünk? Az ilyen kérdésekre én azt szoktam válaszolni, fenntartások nélkül addig egyiknek sem, ameddig azok az állításaikat konkrét, megcáfolhatatlan tényekkel, adatokkal, levéltári anyagokkal, esetleg fényképekkel alá nem támasztják. Ezeknek a kritériumoknak Káli-Rozmis Barbara tökéletesen eleget tudott tenni. Bartók Béla szavait idézve: „Csak tiszta forrásból!” Az írónő ennek jegyében alkotta meg mindkét kötetét, és végjegyzetben valamennyi forrásanyagának elérhetőségét közzéteszi, azokat bárki leellenőrizheti.

E gondolatok jegyében tiszta szívből ajánlom minden leendő Olvasó figyelmébe, hogy olvassák olyan nagy szeretettel ezt a könyvet, mint amilyennel Káli-Rozmis Barbara írta!

gróf Seremetyeff-Papp János

Előszó

Erzsébet királyné magyar díszruhában. (A kép Emil Rabending fotóstúdiójában készült 1866 márciusában.) Még alig múlt el huszonnyolc éves, de hamarosan nem engedi magát többé lefényképezni. Arról, hogyan nézhetett ki, és mi tette őt valóban igézően széppé, az Erzsébet királyné és a magyarok – Barátság vagy szerelem című könyvemben olvashatnak

Sokan azt gondolják, hogy az arisztokraták élete, különösen az uralkodóházakba tartozóké, irigylésre méltó, holott ez többnyire távol áll a valóságtól. Esetükben a rang iránti kötelesség mindig az érzelmek fölött áll – legalábbis ha szerepüknek megfelelően viselkednek. Számos elvárásnak kellett (és kell még ma is) megfelelniük. A Habsburg-családba tartozókra különösen szigorú szabályok vonatkoztak, amelyeket a családfő, vagyis a mindenkori uralkodó könyörtelenül betartatott; ő határozta meg a képzésük és karrierjük irányát, és gyakran még a lakhelyüket is ő jelölte ki.1 Nemcsak a házasodási szándékukba volt beleszólása, hanem abba, kikkel barátkozhatnak.2 Mekkora teret engedett mindez arra, hogy megéljék a szenvedélyüket, és kövessék a szívük vágyát? A legtöbben meghajtották fejüket a számukra kijelölt pozíció előtt, és rangjuknak megfelelően viselkedtek, de akadtak, akik erre nem sok hajlandóságot mutattak. Mi történt ilyenkor? Mennyiben tudtak érvényt szerezni az akaratuknak? Sikeresebbek voltak a férfiak ezen a téren, mint a nők?

Habár Erzsébet és Ferenc József elsőfokú unokatestvérek voltak, neveltetésük teljesen különbözött, hiszen Zsófia bajor királyi hercegnő a Habsburg császár egyik fiához ment hozzá, míg húga, Ludovika a Wittelsbachok mellékágához tartozó Miksa herceg felesége lett. Zsófia igen hamar felismerte, hogy gyermektelen nagybátyjától Ferenc József örökölheti a trónt, így későbbi rangjának megfelelően neveltette, míg Erzsébet leginkább szülei vidéki birtokán, a possenhofeni kastély szabadságában nőtt fel, közeli kapcsolatban a testvéreivel és a helyiekkel. Egy olyan udvarba házasodott be, amelyet még mindig a szigorú spanyol etikett uralt, és amelynek már volt egy „titkos császárnéja”, Zsófia főhercegné. Az udvari arisztokrácia soha nem fogadta be a „vidéki hercegnőt”, aki az esküvőjekor alig múlt tizenhat éves, és akinek neveltetése egyáltalán nem felelt meg rangjának és betöltendő szerepének. Ráadásul a családfája sem volt egészen makulátlan: apai nagymamája arenbergi hercegnő volt, az Arenberg-ház pedig nem tett eleget a Habsburgok szigorú Házi Szabálya (Hausordnung) által megkövetelt feltételeknek, mert ugyan hercegi volt, de nem uralkodóházi hercegi.3 Mindennek köszönhetően a kezdetektől kritikus tekintetek kísérték a császárné minden apró lépését és megnyilvánulását a rangok és szerepek által uralt bécsi udvarban, ahol mindenből pletykát kreáltak. Nem voltak bizalmasai, s ha mégis megbízott valakiben, gyakran kellett csalódnia. Annyira magányos és elkeseredett volt, hogy Ferenc Józsefnek időnként meg kellett kérnie egyik-másik sógornőjét vagy sógorát, jöjjön el Bécsbe – azt ugyanis ő is észrevette, mennyire kivirul Erzsébet a társaságukban. Éppen ezért a jelen könyvben a császárné több testvére szerepel, valamint az édesanyja, Ludovika hercegné is. Valóban mindig jótékonyan hatottak rá a bajor családtagok? És milyen volt a kapcsolata a császár öccseivel?

A pletykaéhes udvari légkörből Erzsébet gyermekkori szenvedélyébe, a lovaglásba menekült, s ezt annyira túlzásba vitte, hogy azzal sokak szerint túlment az illendőség határain. A bécsi arisztokrácia a saját, szigorú mércéje szerint ítélte meg minden ténykedését, és az alsóbb osztályoknak is voltak elvárásai feléje. Mennyiben tudott megfelelni uralkodónéi szerepének? Az biztos, hogy a rang nem sokat jelentett a számára, sőt gyakran, ha nem is nyíltan, de még ki is gúnyolta azokat, akik a rangjuknak megfelelően viselkedtek. Mit gondolt róla az arisztokrácia, és ő hogyan vélekedett másokról?

A cím kapcsán fontos tisztázni, mit nevezhetünk szenvedélynek. Nemcsak a szerelembe, hanem a munkába, a karrierbe, egy kedvelt tevékenységbe vagy akár a családi életbe is szenvedélyesen belevethetjük magunkat. Ehhez kapcsolódik a mértéktartás képessége. Udvarhölgye szerint Erzsébet nemcsak azokban a dolgokban nem ismert mértéket, amelyeket szenvedélyesen űzött, hanem „ellenszenvében és rokonszenvében, hitében, bizalmában és gyanakvásában és környezete iránt érzett félénkségében sem”.4 Mindezek érdekes jeleneteken keresztül tárulnak az Olvasó elé.

A rangnak és a társadalomban betöltött szerepeknek való megfelelés kérdésköre mellett a családtagok kapcsolata is előtérbe kerül, beleértve a közeli és távoli rokonságot. A császárné idősebb lánya, Gizella kötelességtudóan élte életét, Rudolf és Mária Valéria viszont már sokkal szenvedélyesebben. Habár mind neveltetésénél, mind természeténél fogva különbözött egymástól a két fiatalabb testvér, egy közös szenvedélyük volt az édesanyjukkal. Hogy mi, az feltárul e könyvben.

Ismét előtérbe kerül a császári pár Rudolffal való kapcsolata. Ma gyakorta olvasni, hogy nem szerették eléggé a fiukat, holott a fennmaradt források pont az ellenkezőjét támasztják alá. Ehhez annyit tennék még hozzá, hogy Viktória királynő és lánya, Viktória porosz trónörökösné is elégedetlenek voltak elsőszülött fiaikkal, sőt folyamatosan bírálták, talán mondhatnánk azt, hogy nem szerették őket (Rudolfot ellenben igen!).5

A rang nemcsak a karriernek engedett korlátolt teret – már ha lehet egyáltalán „karrierről” beszélni a felső arisztokrácia köreiben, ahol gyakran előre kiosztották a szerepeket –, hanem a párválasztásnak is. Nemcsak a nőknek, de gyakran a férfiaknak is elrendezett házasságban kellett élniük, igaz, ők házasságon kívül megtalálhatták a szerelmet, vagy beléphettek a gyönyör kapuján anélkül, hogy komolyabb következményekkel kellett volna szembenézniük – legalábbis ami a társadalmi megítélésüket illeti. Ferenc József szerelemből választott, pontosabban szerencséje volt, hiszen az egyik lehetséges menyasszonyjelöltbe szeretett bele, még ha nem is abba, akit a legmegfelelőbbnek tartottak. Viktória brit királynő is hasonlóan jól járt, de keveseknek kedvezett ennyire a sors.

Ezért kérdéskör a jelen könyvemben is a szerelem, hiszen – amint a császárné fogalmazott – minden nő életében eljön a pillanat, amikor beleszeret valakibe, és a „szerelemnek szárnyai vannak, hogy tovaszálljon”.6 Ő maga csak a képzelet szárnyán repült. Ha egy hölgy követte a szíve választását, az súlyos következményekkel járhatott, hiszen a magas rangú családok egyáltalán nem engedhették meg maguknak a botrányt. Hogy mivel orvosolták a problémát, az feltárul e könyv lapjain.

A rangon aluli barátságokat sem nézték jó szemmel. Még Erzsébet királyné hű bizalmasa, Ferenczy Ida sem volt udvarképes, mert „csak” köznemes volt, nem magas rangú arisztokrata család sarja. Bonyolult procedúrával sikerült csak a császárné udvartartásában a megfelelő helyre kerülnie, de lehetőségeiben így sem lett „egyenrangú” az udvari arisztokráciával. Az arisztokraták leginkább a köreiken belül barátkoztak. Milyen barátságok szövődtek? Mekkora teret engedett a rang a közeli kapcsolatok kialakulásának? Ferenc Józsefet mindenki felett állónak nevelték, aminek az lett az eredménye, hogy még a testvérei sem mertek nála előzetes bejelentkezés nélkül megjelenni, habár ők megtehették volna.7 Voltak-e barátai? Mit gondoltak róla a fivérei és a gyermekei? Milyen volt a kapcsolatuk vele?

Kitekintek más európai királyi udvarokba is, így az Olvasó megismerheti a császárné kapcsolatát II. Lajos bajor királlyal, Viktória brit királynővel, Edward walesi herceggel és Eugénia francia császárnéval, valamint a Romanov cári családdal.

A császárné életének csúcspontja és legfontosabb, „rangjának megfelelő” törekvése magyar királynévá koronázása volt, mégis csak érintőlegesen esik szó most erről, hiszen első könyvem jelentős részét szenteltem e témának, valamint annak az igazi, mély barátságnak, amely Andrássy Gyula grófhoz és a magyar nemzethez fűzte őt. Most Erzsébet és hozzátartozói életének további izgalmas jelenetei elevenednek meg, új megvilágításba helyezve, és elsősorban császárnéi szerepben bemutatva az uralkodónét.

Az események felidézésekor nem mindig követem az időrendet, helyette olyan mozaikokat mutatok meg, amelyek között a fő összekötő elem az érzelem, a szenvedélyesség és a rangnak való megfelelés. A jeleneteket úgy láthatjuk, mintha egy kaleidoszkópba pillantanánk bele: időnként váratlan és hirtelen váltásokkal találkozhat az Olvasó, amelyek célja elsősorban az, hogy Erzsébet jelleme minél több oldalról kerüljön megvilágításba.

Már az első könyvem megírásakor is sokan kérdezték tőlem, mi újat lehet még írni, lehet-e „teljesen” hitelesen bemutatni őt, megtudjuk-e valaha is az „igazságot”. Még mindig bukkannak elő olyan – még ha jelentéktelennek tűnő – források és tárgyi bizonyítékok, amelyek árnyalják vagy akár teljesen felülírják az addig „tényként” raktározott ismeretanyagot. Aki figyelmesen olvassa a hitelesként elismert szakirodalmakat, észreveheti, hogy írásaimban helyenként kisebb-nagyobb eltérés van az azokban leírtaktól. Mielőtt „tévedéssel” vádolnánk bárkit, figyelembe kell venni, hogy melyik mű hány évvel vagy évtizeddel ezelőtt látott napvilágot; ennyi idő távlatából és ennyi kutatás után óhatatlanul vannak új információink.

Az „igazságra” vonatkozó kérdés olyan értelemben lehet „jogos”, hogy már maguk a hozzátartozók is cenzúrázták (akár meg is semmisítették) családtagjaik levelezését és mindenfajta írásbeli megnyilvánulásait, ezért gyakran a sorok között kell olvasni, valamint minél több oldalról megpróbálni összerakni a hiányzó részleteket. Erzsébet királynénak nagyon kevés levele maradt fenn, és azok nagy részét is csak töredékesen és másolatokból ismerjük, így például a férjéhez írottakat. A jelen könyv egyik érdekessége, hogy beleolvashatunk három eredeti, angol nyelvű levelébe, amelyek a nála jóval alacsonyabb rangúak iránti kedvességét és előzékenységét tanúsítják, emellett annak írásos bizonyítékai, hogy a császári pár legkisebb gyermekének nevelőnője, Mary Throckmorton csak 1869 nyarán került Erzsébet királyné körébe.

Visszatérve az elsődlegesen használt forrásaink hitelességére, vagyis azokra, amelyekre ismereteink nagy részét alapozzuk. Az utóbbi időben sokat beszélgettem Christian Sepp történésszel, aki számtalan dologra rávilágított, amivel a kutatásai során találkozott: „Az Erinnerungen an Großmama (Emlékek a nagymamáról – azaz Ludovika hercegnéről) című művemmel azt próbáltam megmutatni, hogy nagyon óvatosan kell bánnunk a forrásokkal, ha Erzsébet császárnéról van szó. Brigitte Hamann történész egyrészt arra az anyagra hagyatkozott, amelyet Richard Sexau gyűjtött össze Károly Tivadar herceg (Erzsébet öccse) életrajzához. Ezt az anyagot Münchenben, a Bajor Állami Könyvtárban őrzik. Az eredetiek nincsenek meg, csak a másolatok. Könyvem kiadásával megmutattam, mennyire problematikus másolatokkal dolgozni, mert nem tudjuk, mit változtattak meg, vagy ki változtatott. Először Stuttgartban találtam eredeti forrást, amelyet összehasonlítottam a másolattal. Mindebből arra jöttem rá, hogy az Erzsébet császárnéval kapcsolatos forrásmunkákat nagyon kritikusan kell szemlélni.”

Teljesen egyetértek Christian Sepp-pel abban is, hogy kerülnünk kell az „igazságról” való beszédet; helyette különböző források összegyűjtésével hipotéziseket állíthatunk fel, amelyek segítségével megpróbálhatunk közelebb kerülni ahhoz, ami másfél évszázaddal ezelőtt történt. Nem létezik viszont egyetlen „igazság”, hiszen a kortársak maguk is máshogyan beszéltek el történéseket, ami nem feltétlen abból adódik, hogy szándékosan ferdíteni szerettek volna. Egyszerűen arról is lehet szó, hogy ők a maguk módján láttak vagy értelmeztek valamit – tehát a saját nézőpontjukból jegyezték le azt.

Reményeim szerint munkám épp e megközelítésnek köszönhetően lehet hiteles, amihez jelentős mértékben hozzájárul a könyvem szaklektora, Pálinkás Patricia Zita történész is, aki segít új információkat felkutatni, valamint eligazodni az egymásnak ellentmondó forrásokban, és számos összefüggésre hívja fel a figyelmemet. Úgy hiszem, minél több oldalról és nézőpontból közelítjük meg a királyné személyét, cselekedeteit és környezetét, annál több érdekességet tárhatunk fel, amelyek árnyalhatják a történelmi karakterek jellemvonásairól és egymáshoz fűződő viszonyairól alkotott képünket. A téma kimeríthetetlen, a korszak kedvelői pedig még mindig vágynak arra, hogy újra és újra belemerülhessenek a XIX. század letűnt világába. Már Festetics Mária grófnő is feljegyezte: „A királyné számomra könyv, amelyet sohasem tudunk kiolvasni s minél inkább elmerülünk benne, annál vonzóbbnak bizonyul.”9

Az előző könyvhöz hasonlóan most sem törekedtem társadalomtörténeti, politikai és diplomáciai történetírásra. A kutatásaim elsősorban arra irányulnak, hogy a történelmi személyek érzelmei felől és érzésein keresztül közelítsem meg a témát. A jobb olvashatóság érdekében a következő módosításokat végeztem: a régi forrásszövegek helyesírását (néhány magyar nyelvű levélrészletet leszámítva) javítottam, időnként stilisztikai alakítást hajtottam végre rajtuk; az idézetekben szereplő kihagyásokat pedig szögletes zárójel helyett pusztán három ponttal jeleztem.

Két sorozat és egy jellegében és minőségében teljesen más megközelítésű művészfilm is készült az utóbbi években, amelyek nem a történelmi Erzsébetet mutatják be, hanem olyan császárnéi karaktereket, akik a jelenkori igényeknek próbálnak megfelelni. Erzsébet mint a modern feminista ikon jelenik meg; így azonban ő is – ahogyan a legtöbb szereplő – csak nevében hasonlít az egykoron élt személyekre. Általánosságban véve a történelmi tények és a korszak sajátosságai is áldozatul estek a filmkészítők szeszélyeinek.

Ernst Marischka elsődleges célja az 1950-es évek Sissi-trilógiájával az volt, hogy a második világháború borzalmait néhány órára elfeledtesse a nézőkkel, egy távolabbi múltba visszarepítve őket. Habár túlidealizált formában, mégis hitelesebben mutatják be ezek a filmek Erzsébetet és a körülötte lévőket, mint a filmipar jelenkori termékei, amelyekben úgy viselkednek a szereplők, ahogyan még ma sem szokás az európai királyi udvarokban, nemhogy másfél évszázaddal ezelőtt.

Több nézőpontból is be lehet mutatni a királynét. A könyvem lapjain úgy elevenedik meg, ahogyan én ismertem meg őt, és az Olvasót arra invitálom, próbálja meg ő is visszarepíteni gondolatait az időben, mert az akkori történéseket nem lehet és nem is szabad a jelen korból kiindulva értelmezni vagy megítélni. Erzsébet minden reprezentációja alkalmával elragadó és kedves volt, a lelkében dúló viharoknak alig mutatta jelét. Fennmaradt írásai – a levelei és a versei – mégis betekintést engednek abba, valójában mit gondolt, és hozzájárulnak ahhoz, hogy emberileg is közelebb érezzük magunkhoz őt.

Szeretnék köszönetet mondani minden kedves Olvasómnak azért, hogy előző könyvem, az Erzsébet királyné és a magyarok – Barátság vagy szerelem? elnyerte „Az Év Könyve 2022” díjat a történelmi tényirodalom kategóriában. Remélem, az új kötet is hasonlóan kedvelt lesz, mint az első.

A történet ott kezdődik, ahol a Sissi-trilógia véget ért. Ugyanakkor felhívom a figyelmet arra, hogy mindaz, amit leírtam, bár természetesen nem lehet tökéletes rekonstrukciója a másfél évszázaddal ezelőtti jeleneteknek, nem fikció. Az Olvasó ismét látni fogja, hogy a „valóság” gyakran lebilincselőbb és izgalmasabb a filmeknél.

Káli-Rozmis Barbara

Erzsébet rangjának megfelelő törekvése az 1867-es kiegyezésre irányult. A koronázás napján teljesen magával ragadta az élmény, a boldog beteljesülés és a jelenlévők feléje áradó szeretete, és a meghatódottságtól „könny szökött a szemébe”, mielőtt a királlyal együtt elhagyta a templomot.8 A képen Vas Viktória élő történelmi előadó látható, aki Erzsébetet személyesíti meg a közös rendezvényeinken és a sajátjain. A királyné azon magyar díszruhájának a rekonstrukciója van rajta, amelyet az 1867-es koronázáson viselt. Czédly Mónika divattervező a Magyar Kézműves Remekek Remeke díjjal lett kitüntetve az öltözet elkészítéséért. A fénykép a ruha eredeti rendeltetési helyén, a budavári Mátyás-templomban készült

1

A világ egyik legszebb asszonya

Id. Franz Russ: Erzsébet császárné 1855-ben

Hűvös fogadtatás1

Szürke volt az ég az Adria vize fölött, amikor 1856. november 25-én az osztrák császári pár hatalmas dísztutaja méltóságteljesen siklott Velence felé. A vízi város ekkoriban a Habsburg Birodalom fennhatósága alá tartozott, és az olasz lakosság nem szívesen látta vendégül az uralkodópárt. Ennek ellenére a szőnyeggel leterített út két oldalán nagy tömeg várakozott arra, hogy a Galeggiante kikössön a Piazzettán. Sokakat csak a kíváncsiság csábított az utcára: látni akarták a szép császárnét, aki ekkor még nem töltötte be a tizenkilencedik életévét. Az uralkodópár méltóságteljesen kiszállt a dísztutajból, és alig több mint másfél éves kislányukkal elindult a Szent Márk-székesegyház felé. Egyetlenegy evviva sem hagyta el a velenceiek ajkait, csupán az olaszok között elszórtan álló osztrák tisztek és tisztviselők éljeneztek.

Valóságos kínszenvedés volt Erzsébet számára a férje oldalán lépkedni gyermekével, a hatalmas tömegtől körülvéve. A sok fagyos, néma pillantás mintha a szívébe mart volna. Addigi élete egyik legnehezebb útja volt ez, mégis – ahogyan a jelenlévő Sándor hesseni herceg megjegyezte később – „nagyon csinosan és végtelen méltósággal”2 haladt előre a székesegyház felé vezető úton. A szeme sarkából láthatta, amint néhányan kalapjukat a levegőbe emelve éljenezni próbálnak, de a körülöttük állók lehurrogják őket. A gyermeket is csak azért hozták magukkal, hogy a merényleteket elkerüljék – suttogták többen olaszul, nem sejtve, hogy a kis Zsófia főhercegnő azért kísérte el a szüleit, mert a császárné nem tudta és nem is akarta hónapokra elhagyni őt. Meg volt győződve róla, hogy a kicsi nincs jó kezekben; a legutóbbi, karintiai útjuk után hazatérve sápadtnak és soványnak találta. Talán csak az anyai féltés ültette el fejében ezt a gondolatot, hiszen az uralkodó édesanyja gondos személyzettel vette körül a császári gyermekeket.

Zsófia főhercegné hevesen ellenezte, de Erzsébet ezúttal el tudta érni a férjénél, hogy elhozhassák a nagyobbik kislányt. Talán azért járt sikerrel, mert az előző útjuk kellemes volt, és Ferenc József még mindig a hatása alatt állt, bár azért megígérte anyjának, hogy tájékoztatni fogja őt a gyermek hogylétéről; ahogy ezt rendre meg is tette: „A kicsinek most megint nő egy zápfoga, egyébként azonban nagyon jól van, és különösen vidám, mivel most Gizella nincs itt, és teljesen egyedül uralkodhat” dajkáján, Anna Kathreinen.3 Erzsébet a kisebbik gyermekét sem szerette volna otthon hagyni, de maga is tudta, hogy esztelenség lenne egy négy hónapos csecsemőt körutazásra vinni.

A kis Zsófia főhercegnő a saját kamarai kíséretével együtt utazott Velencébe, hogy ott találkozhasson anya és lánya, és együtt vonulhassanak végig a téren. A császári párnak előtte még be kellett járnia hintóval néhány állomást, mielőtt a számukra biztosított Galeggiante fedélzetére szálltak. Nem volt zökkenőmentes az útjuk: az egyik kikötőnél hatalmas robajjal darabokra tört a dísztutaj kristályüvegből készült nagy császári koronája. Szabotázs történt, vagy csupán a hajó ringása okozta a bajt?

Triesztben is érezhető volt a rossz hangulat, nem számítottak jobbra Velencétől sem. Hónapok óta készültek a fogadásukra a vízi városban, ahol az egyik legfontosabb feladat a királyi palota rendbehozatala volt. Sem a nép, sem a nemesség nem nézte jó szemmel a császári pár érkezését, és ahol lehetett, ezt ki is nyilvánították. A piros és a fehér szín dominálta ebédlőbe új szőnyeg kellett, vásároltak hát egy zöldet – így a terem az olasz trikolór színeiben pompázott!

Vinzenz Katzler: A császári pár megérkezése Velencébe, 1856 novemberében

Hiába az igyekezet a császári tisztviselők részéről, a császárné ridegnek és túldíszítettnek találta a hatalmas palotát, amely egykor a dózsék lakhelye volt. Nem akart és nem is tudott egy helyben ülni, viszont Velencében nem lovagolhatott, ezért amikor a császár ráért, sétálni ment vele, de mindig hatalmas tömeg fogadta őket az utcán, még merénylettől is tartani kellett.4 Sejthette, hogy csak azért csődültek ki az olaszok a térre, hogy fagyos hallgatásukkal is azt jelezzék: ők itt nem kívánt vendégek. Igyekezett mosolyogni rájuk, bár nagyon nehezére esett a kínos csendben.

Egyik sétájuk alkalmával egy Jura nevű olasz férfi kérvénnyel a kezében, hirtelen kilépett a tömegből, és egyenesen feléjük vette az irányt.5 A testőrség készenlétben állt, de hamar kiderült, hogy nincs veszély. Az egykori tiszt az 1848-as forradalomban való részvétele miatt elvesztett őrnagyi nyugdíja ügyében akart csak eljárni.

– Tessék ezt a palotában átadni – utasította el a császár, aki minden körülmények között ragaszkodott a formaságokhoz.

– Egyszer már megpróbálkoztam vele, felség, de elutasítottak – válaszolta a férfi.

– Itt nem foglalkozhatunk hivatalos ügyekkel, kérem, keressen fel a palotában!

– Attól tartok, hogy nem fognak bebocsátani, felség – mondta a tiszt, és láthatóan még mindig nem akart odébbállni.

A császár megelégelte, mégiscsak ő volt az uralkodó. Már továbbment volna, de Erzsébet kérő tekintettel nézett rá, majd halkan így szólt:

– Add oda neki a fél kesztyűdet!

– Hogy mondod? – értetlenkedett az uralkodó.

– Add oda neki a fél kesztyűdet, és majd megparancsoljuk, hogy bocsássák be a fél kesztyű tulajdonosát!

Így is lett. A császár később audiencián fogadta a tisztet, aki megkapta a neki járó nyugdíjat. Az eset híre futótűzként terjedt el Velence utcáin. Nem volt elég ahhoz, hogy Ferenc Józsefet egyszeriben a szívébe fogadja a város népe, de a bájos és fiatal császárné kedvessége szimpátiát váltott ki: „A lakosság nagyon rendes volt, anélkül, hogy különösebb lelkesedést mutatott volna. Azóta a jó hangulat különböző okokból sokat emelkedett, főképpen a kellemes benyomás miatt, amit Sisi keltett az itteniekben”6 – írta a császár Zsófia főhercegnének.

A nagy múltú nemesi családok viszont tüntetőleg továbbra is távol tartották magukat a várostól: nem jelentek meg a rendezvényeken, és a színházban sem foglalták el a páholyaikat. Az egyik fogadásra a százharminc meghívott közül mindössze harmincan mentek el; szinte csak hölgyek, akik gondoláikból kiszállva, elegáns udvari báli ruhában voltak kénytelenek megtenni a királyi palotáig vezető kétszáz méteres utat saját honfitársaik szitkozódásai és sértegetései közepette.

A császárné hősiesen helytállt, ami nem volt egyszerű. Alig tudott olaszul, és akkoriban az arisztokrácia nyelvét, a franciát sem beszélte még jól. Betanult frázisai csak azért keltettek jó benyomást, mert kedves ajkakról hangoztak el. Kellemetlenül érezte magát ebben a barátságtalan városban, mégis teljesítette reprezentációs kötelezettségeit. Szerette a férjét, és tudta, hogy annak nagyobb szüksége van rá, mint valaha. A császár így írt anyjának: „Sisi mostanában többnyire szenvedett, de tegnap óta jobban van. Erős megfázás lehet, ami itt könnyebbedett, és sokat köhögött, fájt a feje és a nyaka, és sápadt volt. Az itteni nehéz klíma és a mozgáshiány sem tesz jót neki, ugyanis nem lehet anélkül kimenni, hogy az embert a néptömeg csaknem agyon ne nyomja.”7

Talán Erzsébet befolyása is közrejátszott abban, hogy decemberben a császár kegyelmet osztott, és a lefoglalt birtokokat visszaadta, amivel jelentősen javított a közhangulaton: „Hetven embert részesítettem amnesztiában a Lombard Királyságban és Velencében”8 – írta külügyminiszterének, Karl Ferdinand von Buol grófnak. Az eredmény nem maradt el: a kegyelmek kihirdetése után tapsvihar tört ki a hatalmas és pompás Teatro La Fenicében, amikor a császári pár elfoglalta páholyát. Erzsébet fellélegzett, és a kedvezőtlen éghajlat ellenére is kezdte jobban érezni magát a vízi városban. Közelgett a karácsony és a születésnapja, amelyet házasságkötése óta most először ülhetett meg meghittebb, szűkebb családi körben, anyósától és a rideg bécsi udvartól távol. Mégsem lehetett teljes az öröme, mert nagyon vágyott már otthon hagyott kisbabája után. A Birodalom érdekei azonban előbbre valók voltak, és várt még rájuk néhány állomás.

Ferenc József úgy döntött, leváltja az öreg Radetzky tábornagyot, és helyette, kettéválasztva a hatalmat, az osztrák haderő főparancsnokává Gyulai Ferenc grófot nevezi ki; két évvel fiatalabb testvérét pedig megteszi a Lombard–Velencei Királyság kormányzójává:9„A bátyámat, Ferdinánd Miksát szándékozom kinevezni… Nem ismerek senkit, aki alkalmasabb lenne erre a pozícióra…” – írta Buolnak december 27-én. Többször is hangsúlyozza majd öccsének, hogy nem lehet engedékeny: „Az illegális tüntetéseknek és a fegyelmezetlen viselkedésnek véget kell vetni. Az elkövetőket le kell tartóztatni és meg kell büntetni. Szigorúan, de igazságosan kell eljárni, a harag legkisebb nyoma nélkül.” A császárné, aki nagyon kedvelte sógorát, nem gondolta, hogy ezzel a hozzáállással bármit is el lehetne érni az olaszoknál, és tartott tőle, hogy nem sokáig tudják megtartani a Birodalom ezen részét.

Mint kiderült, ami Velencében történt, semmi volt ahhoz képest, ami Milánóban várt rájuk. Számítva a még nagyobb szabotázsra, a hatóságok fejenként egy lírát ígértek a környékbelieknek, ha a városba jönnek. A hangulat javítására még azt is elhíresztelték, hogy a császár amnesztiát fog gyakorolni, mint Velencében, sőt az adókat is csökkenti majd. Sikerült nagy tömeget toborozni, amelynek megvető hallgatása és fagyos pillantása mélyen belevésődött a császárné emlékezetébe.

A fogadásokon csak a nemesség egyötöde jelent meg, a rettegett előadás, a világ akkori legnagyobb operaházában, a több ezer ülőhelyes Teatro alla Scalában pedig még hátravolt. A hatóságok, hogy megtöltsék a nézőteret, az arisztokráciát nyilatkozatra kötelezték: elfoglalják-e a páholyaikat, vagy sem? Persze a nemesek is tudták, ha válaszuk nemleges, helyüket császárhű tisztviselőkkel töltik fel, ezért többnyire igenlő választ adtak.

A megaláztatás, mely a Scalában érte a császári párt, hatalmas volt. Az történt, amire még nem volt precedens: az arisztokraták jelentős része a szolgaszemélyzetet ültette a páholyba maga helyett. Az udvari hangverseny sem sikerült jobban: csupán néhányan jelezték az udvarképes nemesek közül részvételi szándékukat, így a terem megtöltése érdekében kétszázötven középosztálybeli hölgynek küldtek meghívót, de közülük is csak huszonhatan jelentek meg, holott ez egy kivételes megtiszteltetés lett volna a számukra.

Erzsébet alig várta, hogy véget érjen a körutazás. Amikor öccse, Károly Tivadar bajor herceg Velencében meglátogatta, bevallotta neki, hogy semmi esélyt nem lát a helyzet konszolidálására. A milánói hangulat pedig még a velenceinél is kegyetlenebb volt, ráadásul egyre jobban hiányzott neki a kis Gizella, akinek sokat nézegette a legújabb képét, melyet anyósa küldött. Alig várta már, hogy végre újra a karjában tarthassa kisbabáját.

A másodszülött

Ferenc József legidősebb öccse, Ferdinánd Miksa társaságkedvelő és karizmatikus személyiség volt, aki szeretett utazni, és nem riadt vissza a kihívásoktól.10 Amikor Ferenc tíz-, ő pedig nyolcéves volt, Zsófia főhercegné így írt róluk: „Azt kell mondanom, hogy a fiaim közül Ferenc Józsefnek a legjobb a magaviselete… de Miksa az, aki mindenkit elbűvöl… [neki] a legvonzóbb a személyisége.”11 A császár féltékeny volt tehetségesebb öccsére, ráadásul annak tudatában, hogy a trónt egy puccsnak köszönhette, időnként eszébe juttathatta, hogy akár rá is nagybátyja, Ferdinánd császár sorsa várhat. Talán először akkor fordult meg a fejében ez, amikor 1859. június 24-én hadseregével súlyos vereséget szenvedett a szárd–francia–osztrák háború döntő csatájában, Solferinónál, és mélypontra zuhant a népszerűsége. Bécsben forrongtak az emberek, mi több, sokan azt akarták, mondjon le az öccse javára, és ez mélyen megalázta őt.12

Erzsébet és Miksa közel álltak egymáshoz. Mindketten nagy képzelőerővel rendelkeztek, szerették Heinrich Heine munkásságát, bár más-más miatt lelkesedtek a költőért.13 A főherceget az útirajzok érdekelték, Sisit pedig a szerelemről és a világi kiábrándultságról szóló költemények. Ahogyan sógornője, Miksa is rajongott a tengerért, és nagyon sokat utazott, amit a Császári–Királyi Haditengerészet főparancsnokaként meg is tehetett.

Zsófia főhercegné előérzetével ellentétben a császári pár olaszországi látogatása eredményes volt.14 A szépségimádó olaszok ugyanis nehezen tudtak ellenállni Erzsébet bájának és irántuk tanúsított kedvességének. A legtöbben tartózkodtak az éljenzéstől, de túl kíváncsiak voltak ahhoz, hogy távol maradjanak. Habár a velencei nemesség nagy részét nem sikerült megnyerni, a sétányokon és a tereken egyre többen suttogták, valahányszor Erzsébet megjelent: „De gyönyörű szép!” Állítólag egyik alkalommal, amikor cobolyprémmel díszített kék bársonyruhában sétált, még a leglelkesebb hazafiak is önként éljenezni kezdtek.

Miksa főherceg sem tudta elkerülni, hogy sógornője szépsége rabul ne ejtse.15 Hogyan is lett volna erre képes, ha Erzsébet még a legellenségesebb olaszokat is elbűvölte? Egy egész alakos olajfestményt készíttetett róla 1856 karácsonyára tizenhat és fél éves menyasszonya, Sarolta belga királyi hercegnő számára. „Elragadó kép a császárnéról” – mondta nagyvonalúan a lány, amikor a főherceg átadta neki. Valójában egyáltalán nem értékelte vőlegénye látványos rajongását Erzsébet iránt. Szerencsére a többi ajándék, a gyémántbross, a fülbevaló és a karkötő, amelybe a saját hajtincsét rejtette a főherceg, valamennyire kárpótolta ezért a kellemetlenségért. Végtére is szerelmes volt, és a nála csupán két és fél évvel idősebb, addigra már kétgyermekes osztrák császárnéval ellentétben becsvágyó és szenvedélyes, aki nagyon is tudta, mit akar. Miksát valószínűleg meghatotta ez a ragaszkodás, és sokakhoz hasonlóan ő is csinosnak és okosnak találta Saroltát, de nem érezte azt a romantikus szerelmet és odaadást, amit elhunyt kedvese iránt.

Mária Amália portugál infánsnőt 1852 elején, Lisszabonban ismerte meg.16 Első látásra beleszeretett a szőke, kék szemű, művelt és érzékeny húszéves lányba, akihez romantikus leveleket és verseket írt. „Ő a tökéletes hercegnő, olyan, akivel csak ritkán találkozik az ember” – mondta róla. A hivatalos eljegyzéshez az osztrák császár engedélyére is szükség volt, a császári család azonban nem fogadta lelkesen Miksa házassági szándékát: egy bukott brazíliai császár lányát nem tartották megfelelőnek egy főherceg számára. Zsófia viszont támogatta fiát, annál is inkább, mivel a lány az ő féltestvérének az unokája volt. Az anyja rábeszélésére a császár úgy döntött, ha Miksa még egy év múlva is szereti a hercegnőt, feleségül veheti őt. A sors azonban közbeszólt. A tüdőbetegségben szenvedő Mária Amália állapota rosszabbodott, és édesanyjával együtt az enyhe éghajlatú Madeira szigetén keresett gyógyulást, de a vágyott javulás nem következett be. Miksát rendkívül megviselte a törékeny, már-már mesebeli hercegnő halála. Amikor évekkel később feleségével együtt ellátogatott a szigetre,17 elzarándokolt az épülethez, ahol szerelme elhunyt – ahogyan írta –, „ahonnan ez a kedves angyal a mennybe repült”.

Zsófia főhercegné először az 1857 júliusában megtartott brüsszeli esküvő után találkozott új menyével Linz kikötőjében, ahová a mély gyászt viselő bécsi udvarból utazott. Nagyon megrendítette unokája, a kis Zsófia Magyarországon bekövetkezett halála.18 Habár nem mondta ki, Erzsébetet tette felelőssé érte, hiszen ő akarta maga mellett tudni a gyermekeit. Valójában senki nem tehetett a tragédiáról, amelyet vérhas okozhatott, a császárné mégis önként mondott le a kis Gizella fölötti anyai jogairól (amiket valójában alig gyakorolhatott) a főhercegné javára; majd mély depresszióba süllyedt, és amennyire csak lehetett, elzárkózott a külvilágtól. A kislány halála Ferenc Józsefet is megviselte, ami kiderül Albrecht főhercegnek írt leveléből: „Mindenekelőtt őszintén köszönöm a kedves és vigasztaló együttérzéseteket eddigi életem legsúlyosabb csapása felett. Szegény kicsikénk egy kis angyalka volt, emellett olyan figyelemre méltóan intelligens, hogy várakozással tekintettünk az idő felé, amikor majd nagy vigaszunk lesz. De most már mennyei angyalként imádkozik értünk! A részvétnyilvánító levelek közül a tiéd volt az egyetlen, amely igazán jólesett, mert tudtam, hogy szívből jött.”19

A főhercegné azért is utazott kedvenc fia elé, hogy személyesen mondja meg neki, a bécsi látogatást az udvari gyász miatt le kell rövidíteni, mert ebben a nehéz időszakban senkinek sincs kedve az ünnepléshez.20 Ő sem jutott még túl a tragédián, de nem roskadt össze. Erős asszony volt, és már elvesztett több gyermeket: vetélései mellett egy halva született fiút és egyetlen kislányát, Mária Annát, aki a halálakor már majdnem négy és fél éves volt. Hogyne tudta volna, mit jelent gyászolni! Most azonban kicsit kimozdította a fájdalomból, hogy Miksa fiát boldognak látta, új menyétől pedig egyenesen el volt ragadtatva. A császárné miatt fosztják meg attól, hogy megünnepeltesse magát Bécsben – gondolhatta Sarolta, aki már most féltékeny volt sógornőjére.

Anyósa szimpátiája kicsit mégis kárpótolta, és bizonyára az is jólesett neki, hogy Zsófia panaszkodott Sisire, amiért szeszélyes, és gyakran elmulasztja teljesíteni a kötelezettségeit.21 Saroltát ugyanakkor hangosan dicsérte, kicsattanóan egészségesnek találta, és biztos volt benne, hogy egészséges fiúgyermekekkel ajándékozza majd meg férjét, nem úgy, mint a sokat betegeskedő császárné. „A drága főhercegné már most úgy bánik velem, mintha a lánya lennék” – írta Sarolta boldogan egy bizalmasának.

Az ifjú pár – Zsófia kérésének megfelelően – nem sokáig maradt Bécsben, hanem Milánóba utazott, ahol Miksa a Lombard–Velencei Királyság kormányzójaként lakott. „Már most szívvel-lélekkel főhercegnének érzem magam! Nagyon szeretem új családomat”22 – jelentette ki Sarolta.

Szomorú nyár volt ez a császári pár számára.23 Éppen ezért talán szívből jött Zsófia főhercegné próbálkozása, hogy újraegyesítse a családot. Ennek érdekében meghívta Ischlbe két idősebb fiát feleségestül. Miksa és Ferenc József anyjuk kedvéért képesek voltak félretenni a sérelmeiket, és a másodszülött minden erejével azon volt, hogy felvidítsa bátyját. Az, hogy a látogatás mégis kudarcba fulladt, nem nekik volt köszönhető. A gyásztól idegileg teljesen kimerült Erzsébetet nem érintette jól, hogy anyósa annyit ajnározta Saroltát. „Beképzelt kis Coburg, aki folyton a tudásával kérkedik, és szörnyen kisajátítja Miksát” – véleményezte sógornőjét. És valóban, Sarolta nem szerette, ha figyelmen kívül hagyják, és királyi származásának tudatában nehezményezte egy olyan sógornő feléje tanúsított ellenszenvét (még ha ez kölcsönös volt is), aki nem uralkodócsaládból származott, és csak a szépségének köszönhette az övénél előnyösebb pozícióját.

A császárné és Miksa barátsága fokozatosan elhidegült a belga hercegnő érkezése után. A császár anyja állandóan új menye kiválóságait emlegette: Saroltát a pozíciójának megfelelően nevelték, és ő minden tekintetben kiválóan megfelelt a szerepének, nem úgy, mint Sisi. A bécsi udvari arisztokrácia buzgón helyeselt, ráadásul a belga hercegnőt kiáltották ki „az udvar szépévé”,24 ami megalázó volt a császárné számára.

Nem csoda, hogy ekkoriban nem volt elég önbizalma;25 az udvar nem értékelte veleszületett báját és szépségét. Annál inkább elbűvölte az egyszerű embereket, és nemcsak olasz nyelvterületen, hanem Bécsben is. Ha kilovagolt a Práterbe vagy sétálni indult, összesereglettek, hogy lássák. Eltorlaszolták a kocsija útját, de olyan is megesett, hogy gyalog akart elmenni a Szent István-templomba, és az őt körülvevő tömegtől megrémülve, sírva menekült be a sekrestyébe. „Majdnem kitört a botrány”26 – írta a naplójába Zsófia főhercegné, aki nyilván maga is látta, hogy mennyire bájos teremtés a menye, de az ő szemében a rang, a származás és a kiváló neveltetés sokkal többet jelentett. Ezekben pedig Sarolta túlszárnyalta sógornőjét.

Hierarchia Ferenc József császár családjában27

A Habsburg–Lotharingiai-ház tagjai, akik Mária Terézia és I. Lotharingiai Ferenc házasságából születtek, a XVIII. század közepére már igen számosan voltak. A család házi törvénye28 szerint a mindenkori uralkodó volt a családfő, akinek szava szó szerint a törvényt jelentette. Ő volt az, aki kijelölte rokonai lakóhelyét, udvartartásuk tagjait, és meghatározta az utódok képzésének és karrierjének irányát – ez utóbbi a főhercegek esetében általában a katonai pálya volt, míg a főhercegnőktől azt várták el, hogy a lehető legmagasabb uralkodócsaládba házasodjanak be.

A házassági engedélyeket az uralkodó hagyta jóvá, és az apanázs összegét is ő határozta meg. Ha nem tartotta kívánatosnak egy főherceg viselkedését, megvonhatta a támogatását, vagy akár ki is zárhatta őt a dinasztiából. Rendkívül nagy szigorral intézte a család ügyeit, és hitt abban, hogy egy „Habsburgnak előre meghatározott kötelezettségei vannak, amelyek születésekor már eldöntettek: a család méltó képviselete kifogástalan magatartással, az uralkodó törekvéseinek és céljainak támogatása, valamint mindenekfelett a dinasztia szolgálata egész életen át”.

Azok a családtagok, akik házasság vagy öröklés révén magánvagyonnal rendelkeztek, anyagilag függetlenek voltak az uralkodótól: Albrecht főhercegnek saját palotái voltak; a császár testvére, Károly Lajos is építtetett magának egyet az osztrák fővárosban; és Rainer főherceg is a saját bécsi palotájában lakott. „Akik anyagilag függtek az uralkodótól, folyamatos megfigyelés alatt álltak, és ha a titkosrendőrségi jelentések szerint nem megfelelően viselkedtek, a császár elutasította pénzügyi jellegű kéréseiket. Ha nem rendelkeztek nagy személyes vagyonnal, joguk volt lakásra a Hofburgban vagy valamelyik másik palotában, valamint egy kisebb udvartartásra is, és a Császári Hintótárból fogatra. A család toszkán ága a száműzetés után a salzburgi császári rezidenciában lakhatott, bécsi tartózkodásuk alkalmával pedig a Hofburgban kapott lakást” – írja könyvében Martina Winkelhofer történész.

Az 1859-es solferinói csatavesztés után készült hivatalos portré a császári családról. A vesztes háború utáni erőviszonyokat jól mutatva, Ferenc József a kép bal szélén áll, míg Miksa főherceg a karjával „átölelve” mintha védelmezné a császárné ölében lévő trónörököst, aki mellett a kis Gizella látható. Zsófia főhercegné – mint az életben is – központi helyet foglal el. Mögötte áll Sarolta és a császár két másik testvére, Lajos Viktor és Károly Lajos. A császár édesapja, Ferenc Károly a kép jobb szélén lévő karosszékben ül

Házasság válságban

Miksa főherceg házasságában a vágyott gyermekáldás egyelőre váratott magára. Habár Sarolta túl büszke volt ahhoz, hogy panaszkodjon, valószínűleg rosszul érezte magát, hogy nem váltotta be anyósa reményeit, miközben Erzsébet 1858. augusztus 21-én trónörökösnek adott életet. A császárné… mindig csak a császárné! – mérgelődhetett magában, amikor 1860 októberében férje Bécsbe utazott, hogy a súlyosan beteg Sisit meglátogassa.

Nem kevés bosszúságot okozott Miksa azzal, hogy felhívta sógornője figyelmét a távoli portugál sziget,29 Madeira szépségeire, amely akkoriban a tüdőbetegek Mekkájának számított, és amelytől annak idején szerelme, Mária Amália is gyógyulást remélt.

Az orvosok ugyanis nem tudtak mit kezdeni a császárné súlyos köhögési rohamaival és gyengeségével, és az egyetlen megoldást a mediterrán éghajlat jótékony hatásában látták. Elsősorban a Habsburg Birodalomhoz tartozó Meránra vagy Abbáziára gondoltak, de Erzsébet kijelentette, hogy ő Madeirára menne, és ebben orvosa is támogatta. Ferenc József megkérte öccsét, Lajos Viktort, hogy közölje édesanyjával a kényes hírt: Sisi olyan beteg, hogy törékeny egészsége miatt a telet enyhe éghajlaton kell eltöltenie.30

Megindult a sugdolózás az udvarban, valóban annyira beteg-e a császárné, hogy indokolt legyen egy ilyen utazás, ráadásul ennyire messzire.31 Rosszmájú megjegyzéseik közepette abba talán bele sem gondoltak, hogy Erzsébet négy éven belül három gyermeknek adott életet, akik közül az egyiküket el is temette. Hozzáadódott ehhez az – ami ismét végeérhetetlen pletykákra adott okot –, hogy rendkívül erős mozgáskényszere miatt naponta sok órát töltött lóháton, miközben alig vett magához ételt. Kórosan vérszegény volt és gyakran kapott sírógörcsöt. Köhögése, amely Bécsbe érkezése után néhány nappal kezdődött, az évek során folyamatosan súlyosbodott. A férjével való, minden eddiginél hevesebb viták pedig tovább ronthattak az állapotán.

Már nem csak a gyermekek miatt voltak összetűzéseik.32 Mivel a császár egyáltalán nem avatta be a politikai ügyekbe, nem sok fogalma lehetett Erzsébetnek arról, milyen lehetetlen helyzetbe hozza hitvesét a kérésével: elvárta tőle, segítsen bajba jutott húgának, Mária Zsófia nápolyi királynénak és férjének, miután Garibaldi katonái elfoglalták Nápolyt, ők pedig Gaeta erődjébe vonultak vissza, hogy onnan védekezzenek, napjaik azonban meg voltak számlálva. Erzsébet nagyon szerette a testvéreit, ezért az értük való aggodalom, valamint az, hogy férje ebben is magára hagyja őt, felemésztette minden erejét; és ha ez nem lett volna elég, tudomására jutott az is, hogy Ferenc József megcsalja őt. Mindaddig szerelemmel szerette, most viszont egy világ omlott össze benne. Úgy érezhette, hogy egyetlen, és a mindent jelentő támaszát elvesztette a császári udvarban. A kislánya meghalt, két gyermekét pedig anyósa neveli. Nem csoda, ha ezek után olyan messzire akart menekülni, amennyire csak lehetett.

Mégis, Zsófia főhercegné sorait olvasva nyomát sem találni konfliktusnak.33 Így írt, miután Lajos Viktortól tudomást szerzett a császárné utazásáról: „Öt hónapig lesz külön a férjétől és a gyermekeitől, akikre oly jó hatással van, és akiket igazán jól nevel. Lesújtott a hír.”34 Úgy tűnik, teljesen figyelmen kívül hagyja a tényt, hogy ő gyakorolja a gyermekek feletti jogokat, és azt, hogy mennyi nézeteltérésük van emiatt. Úgy fogalmaz, hogy egy kívülálló számára szinte idilli kép jelenjen meg a császári családról, ha egyszer nyilvánosságot látnak sorai. Különösen jól értett ahhoz, hogyan tartsa fenn a látszatot.

A bécsi udvar nem sok részvétet tanúsított a császárné iránt, derül ki egy főhercegnő leveléből: „Mostantól fogva a családi vacsorák Zsófia néninél lesznek. Azt hiszem, bármennyire fájlalja is, hogy felesége elutazása óta a császár olyan magányos, szíve mélyén azt reméli, hogy jobban fog kötődni hozzá, és neki fogja szentelni a legtöbb estéjét.”35

Az európai királyi udvarok már jóval több kedvességgel fordultak feléje: „Bizonyára hallottad, hogy szegény, fiatal osztrák császárné mennyire beteg, ezért kénytelen Madeirára utazni. Rendelkezésére bocsátottam a Viktória és Albert jachtot, mivel ez az egyetlen igazán gyors és kényelmes hajó. Holnap indul Antwerpenbe, hogy a gyönyörű, törékeny, fiatal császárnét férj és gyermekek nélkül, egyedül vigye a távoli országba! Csak nehogy túl késő legyen!”36 – írta Viktória brit királynő a lányának, Viktória porosz trónörökösnének 1860. november 17-én. Négy nap múlva pedig így tudósította őt: „Nagyon együtt érzek vele, és örülök, hogy legalább a létező legkényelmesebb hajót tudtam neki adni. Roppant kedves levelet kaptam Ferenc József császártól, amelyben megköszöni, hogy tegnap megkönnyítettem feleségének a szomorú utazást. Csodálkozom azon, hogy egyik testvére sem kíséri el.”37

Erzsébet is köszönetet mondott a brit uralkodónőnek: „Egy nagyon kedves levelet kaptam magától a császárnétól, amelyet a jachtról írt… el van tőle ragadtatva, és reméli, hogy hazafelé jövet meglátogathat.”38 Pár nappal később: „Az osztrák császárnéról nem tudok semmit. Leopold bácsit teljesen elbűvölte a szépsége és a viselkedése, Lord Valletort pedig… azt mondja, hogy ő a legszebb nő, akit valaha látott. A visszafelé tartó útján muszáj találkoznunk vele.”39 A királynő vágyott találkozása a császárnéval több mint egy évtized múlva valósult csak meg; lánya, Viktória viszont két év múlva megismerte: „Teljesen el vagyok ragadtatva a császárnétól. Szépsége, bár nem egészen szabályos, felülmúlhatatlan. Soha életemben nem láttam még ehhez fogható sziporkázó és pikáns szépséget. Arcvonásai nem olyan szépek, mint a legtöbb képmásán, de az összhatás elragadóbb annál, semhogy bármiféle festmény akár csak a legkevésbé vissza tudná adni… Nagyon erősen fűzi magát, és ez, ha valakinek olyan gyönyörű alakja van, mint neki, kétségkívül felesleges… Nincs nála kedvesebb és barátságosabb lény, képtelenség nem szeretni.”40

A császárné rendkívüli hatást gyakorolt az emberekre, különösen a férfiakra, amire ő maga a távoli Madeirán döbbent rá igazán. Öt hónapig tartózkodott a szigeten szűk udvartartásával, amikor is orvosi tanácsra visszatérhetett Bécsbe, ezért 1861 májusában a királynő ismét rendelkezésre bocsátotta a jachtját. A császár eléje ment Lacromáig, és megkérte Miksát, tartson vele „villámhárítóként”.41 Erzsébet tehát sógora jelenlétében találkozott újra a férjével, ennyi hónap távollét után. Ez némi megkönnyebbülést jelenthetett a számára, mert még mindig nem tette túl magát a csalódáson.

Úgy tűnt, a két testvér ismét közeledni próbál egymáshoz, az illúziót azonban feleségeik szétoszlatták.42 A jachtok Miksa főherceg és Sarolta Trieszt melletti otthona, a Miramare-kastély kikötőjében vetettek horgonyt. A belga hercegnő igyekezett sógora előtt elnyomni a rosszallását, de hamarosan – és most nem az ő hibájából – összetűzésre került sor közte és a császárné között. Alighogy férjeik Triesztbe mentek, hogy teljesítsék hivatalos kötelezettségeiket, Erzsébet visszavonult a szobájába. Sajnos az egyik nagy ír farkaskutya, amelyet Madeiráról hozott magával, megtámadta és megölte a kis ölebet, amelyet Sarolta Viktória királynőtől kapott ajándékba. A belga hercegnő kiborulása ezúttal jogos volt, de az egyébként állatszerető és érzékeny császárné a legkisebb együttérzést sem tanúsította iránta. Így amilyen gyorsan csak lehetett, a császár hazavitte feleségét.

Bécsben Erzsébet köhögési rohamai újra jelentkeztek, és ezúttal súlyosabbnak tűntek, mint korábban. Zsófia most már valóban aggódni kezdett érte, és vele együtt az egész udvar. Nem beszélve a császárról, aki ismét Miksához fordult, kísérje el Sisit Korfura, és gondoskodjék róla, hogy ott kényelmesen berendezkedhessen.43 Ez alkalommal a görög sziget klímájától reméltek gyógyulást.

Sarolta most aztán igazán kijött a sodrából, amit nem nehéz megérteni. Férjének nagyon hevesen fejezte ki nemtetszését:44

– Téged, aki zseniális és népszerű vagy, teljesen mellőznek, és pusztán féltékenység miatt kizárnak minden olyan pozícióból, ami a tehetségedhez méltó lenne, most pedig úgy kezelnek, mint egy közönséges polgárt, akit bármikor ide-oda rángathatnak, hogy neurotikus sógornőjére vigyázzon!

Saroltában büszke Coburg-vér csörgedezett, és sokkal erőteljesebb jellem volt a férjénél, akinek folyamatosan duruzsolt a fülébe.45 És most célba is ért vele. Miksa megtette, amire fivére kérte, de kezdett máshogy tekinteni Sisire. A Korfura tartó hajóútról így írt feleségének: A „halálos betegség”, amelyben a császárné állítólag szenved, úgy tűnik, nagyrészt idegi eredetű, ami abból is látszik, hogy még el sem értük a szigetet, „a gyógyulása csodával határos”.

Az uralkodó teljesen tanácstalan volt a feleségét illetően, ezért megkérte sógornőjét, Ilonát, hogy látogassa meg, és próbálja jobb belátásra bírni, Sisi ugyanis enni is alig volt hajlandó. Nené megtette ezt annak ellenére, hogy két kicsi gyermek várta otthon: a kétéves Lujza és az alig több mint egyéves Erzsébet. Ludovika így írt nővéréhez, Mária szász királynéhoz: „Ilona nagy áldozatot hoz, mert nehéz lesz neki, de mint mondja, a császár nyomatékosan kérte rá, és annyira megsajnálta őt. Isten adja, hogy sikerüljön. Ilona talán az egyetlen, aki ezt el tudja érni, mindig is ő volt Sisi kedvenc lánytestvére.”46

Miután Ferenc József hírt kapott a sógornőjétől, így írt anyjának: „Sisiről hála istennek igen kielégítő híreim vannak. Nagyon örült Ilona érkezésének, igazán bátor, kocsikázik és hajózik, és nővére tiszteletére most jóval több húst eszik, délben és este pedig sörözik. A hűvös idő miatt… sajnos ismét sokat köhögött, csak épp az orvos ennek nem tulajdonít semmi jelentőséget.”47 Hamarosan ő maga is meglátogatta feleségét: „Olyan jó állapotban találtam Sisit, hogy úgy döntöttem, megengedem, hogy télre Velencébe menjen. Ott közelebb lesz hozzám, és legalább a Monarchia területén, ahol könnyebben és gyakrabban látogathatom, a gyerekeket is könnyebben láthatja, természetesen nagyon vágyakozik utánuk.”48

Erzsébet császárné (jobbra, a hajó oldalán ülve) udvarhölgyeivel és Ilonával (előtte guggolva) matrózblúzban hajókázik Korfun, láthatóan jó hangulatban. A kép bal oldalán, a matrózok mellett áll Wilhelm Tegetthoff kapitány

A végjegyzetben szereplő rövidítések:

FJ levele édesanyjához: Borovi Dániel – Kovács Attila Zoltán; (ford.): Béresi Ákos: Drága Mama – Ferenc József levelei édesanyjához.

FJ bizalmas levelezése: Ferenc József sajátkezü bizalmas levelezése és titkos rendelkezései.

FJ levelei Sisihez: Nyizsnyánszki Ferenc (ford.): Ferenc József levelei Sisihez.

FJ levele fiához: Vér Eszter Virág – Borovi Dániel (sajtó alá rendezték): Drága Rudolf.

Erzsébet levele fiához: Vér Eszter Virág – Borovi Dániel (sajtó alá rendezték): Drága Rudolf.

FJ levele Schratthoz: Hamann, Brigitte (szerk.; ford. és válogatta: Kajtár Mária): Kedves Jó Barátném! Ferenc József levelei Schratt Katalinhoz.

MV: Schad, Martha (ford.: Simon László): Mária Valéria főhercegnő, Erzsébet királyné kedvenc lányának naplója.

FM: Festetics Mária grófnő naplója (Tolnayné; Walterskirchen – Meyer).

M. Webb: Margaret Webb warwickshire-i levéltári kutatásai.

Corti: Az évszám nélküli jelölés az 1989-es magyar kiadásra vonatkozik.

Bek. Bekezdés (a bekezdéshez felhasznált forrás a jelölteken kívül)

BH Budapesti Hírlap

BK Budapesti Közlöny

FL Fővárosi Lapok

MP Magyar Polgár

MN Magyarország és a Nagyvilág

Nef Nefelejts

PH Pesti Hírlap

PN Pesti Napló

PU Politikai Ujdonságok

Sür Sürgöny

VU Vasárnapi Ujság

VV Vadász- és versenylap

Jegyzetek

ELŐSZÓ

1 Winkelhofer (2012), 163., 165.

2 Ua., 168–169.

3 Köszönöm az információt Seremetyeff-Papp Jánosnak.

4 FM, Corti, 262–263.

5 MV, 221.; 1890. április 22.

6 MV, 124.; 1887. május 25., Christomanos, 48.

7 Winkelhofer (2012), 170.

8 Káli-Rozmis, 126.

9 FM, Corti, 263.

1. A VILÁG EGYIK LEGSZEBB ASSZONYA

1 A fejezet megírásához felhasználtam: Corti (1935), 54–61. és Hamann (1988), 108–111.

2 Hamann (1988), 109.

3 FJ levelei édesanyjához, 224.; 1856. december 4.

4 Corti, 58.

5 Bek. és az alábbi párbeszéd: Corti (1935), 57.

6 FJ levelei édesanyjához, 224.; 1856. december 4.

7 Ua., 226.; 1856. december vége

8 Ernst, 86.

9 Bek.: Ernst, 87., 89. és 94.; 1857. április

10 Bek.: Rady, 277.

11 Uo.

12 Hamann (1988), 128–129.

13 Bek.: Rady, 278.

14 Bek.: Haslip (1973), 87.

15 Bek.: ua., 88., 91.

16 Bek.: ua., 65–67.

17 BH, 1859. december 21.

18 Káli-Rozmis, 40–47.

19 Ernst, 222–223.; 1857. augusztus 22.

20 Haslip (1973), 101–102.

21 Bek.: Haslip (1973), 102.

22 Ua., 103. (Corti nyomán)

23 Bek.: Ua., 123.

24 Hamann (1988), 183.; 1857.

25 A bekezdés további mondatai: Hamann (1988), 182.

26 Uo.: Zsófia főhercegné, 1860. április 6.

27 Forrás: Winkelhofer (2012), 163 és 165.

28 Eckhart Ferenc: A Habsburg-Lotharingiai ház családi törvénye (1929)

29 Haslip (1973), 137. Corti (1928) nyomán

30 Sepp (Ludovika), 313–314.

31 Hamann (1988), 140.

32 Bek.: Hamann (1988), 135, 138.; Sepp (Ludovika), 314.

33 Sepp (Ludovika), 310.; 312.

34 Hamann (1988), 142.

35 Hamann (1990), 22–23. Mária Terézia főhercegnő Albrecht főherceghez. (1860. november 24.)

36 Fulford (1965), 282.; 1860. november 17.

37 Ua., 284.; 1860. november 21.

38 Uo.

39 Ua., 286.; 1860. november 28.

40 Hamann (1988), 191.

41 Haslip, (1973), 137. Corti (1928) nyomán

42 Ua., 138.

43 Uo.

44 Az alábbiak: ua., uo.

45 Bek.: uo.

46 Sepp (Ludovika), 322.

47 FJ levelei anyjához, 263.; 1861. szeptember 2.

48 Ua., 266.; 1861. október 16.

Tartalom

Ajánlás

Előszó

1. A világ egyik legszebb asszonya

Hűvös fogadtatás

A másodszülött

Házasság válságban

A vízi város fogságában

Viva Mexico!

A szépségverseny

Az angol nevelőnő

Vérig sértve

A bécsi világkiállítás

Mint az űzött vad

Ah, mennyire szép!

Magány

A Mesekirály menyasszonya

Beszédes kék szeme van

A rágalom

A kolerakórházban

Farsangi kaland

A viszony

2. Úgy néz ki, mint egy angyal, és úgy lovagol, akár az ördög

Mert az nem illik

A fodrásznő

A dublőr

A visszautasított meghívás

Az örökség

Képzeld, ha én lennék ilyen udvariatlan!

A vöröshajú

Olyan barna lettem, mint egy vadnyúl!

A királyné bosszút áll

Anya és fia

Százezer üdvözlet Írországban!

A tündérkirálynő visszatér

Egy szenvedély vége

Minden bokorban a veszélyt láttam!

3. Szerelmes hercegnők

A belga menyasszony

A hattyúkirály

Üdv, Mamika!

Az elsőbálozó

Meghiúsult eljegyzés

A fojtogató szeretet

Nyári játék volt csupán?

Szerelem85

Őrültnek nyilvánítva

Elmegyógyintézetbe zárva

A magyar menyasszony

A lánykérés

4. A reprezentációra korlátozva

Semmi mozgástér

A béke záloga

A hitvány kis senki

A vissza nem térő rettenet

Túlöltözték a császárnét!

A sértés81

Semmi kapaszkodó

A vadászkastély rejtekében

Az elszakadt húr

Bánattól bénultan

Az őrültség árnyékában

Sohasem merészeltem megtenni

Micsoda boldogító érzés!

5. A ritkán látott vendég

Nem elég huszonöt évnyi házasság?

Az anarchizmus szele

Végre otthon!

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált szakirodalom

Jegyzetek

Képjegyzék

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Playfair – SIL Open Font License
Playfair Display – SIL Open Font License