Magyar kiadás: Manó Könyvek Kiadó Kft., 2021

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

ISBN 978-963-584-201-8

Szöveg: Pierdomenico Baccalario, Alessandro Gatti, Lucia Vaccarino

Editorial project by Atlantyca Dreamfarm s.r.l., Italy

Illusztráció: The World of Dot

Fordította: Todero Anna

Felelős szerkesztő: Csapody Kinga

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

A mű eredeti címe I più grandi casi di Sherlock Holmes

Hungarian translation © 2022 Todero Anna

© 2018 Book on a Tree per il testo

© 2022 Manó Könyvek Kiadó Kft.

Published by agreement with Book on a Tree Ltd.

Original edition published by Edizioni Piemme S.p.A., Italia

International Rights © Atlantyca S.p.A., via Leopardi 8 – 20123 Milano – Italia

foreignrights@atlantyca.it

www.atlantyca.com

A könyvben előforduló nevek, szereplők és kapcsolódó mellékletek az Atlantyca Dreamfarm s.r.l. kizárólagos tulajdonát képezik és lefordított formában is az Atlantyca S.p.A. tulajdonába tartoznak.

Minden jog fenntartva!

A copyright tulajdonosának előzetes írásbeli engedélye nélkül a kiadvány sem részben, sem egészben nem sokszorosítható és nem rögzíthető semmilyen módon és formában, beleértve a fénymásolatot, felvételt vagy bármilyen egyéb információrögzítő és -tároló eszközt.

Kissé szégyenkezve vallom be, hogy az utóbbi években egyetlen valódi barátságot sem kötöttem. Igaz, a gondolataimra és az emlékeimre mindig számíthatok, sőt néha még sokallom és fárasztónak is találom őket.

Ám amikor az újságok lapjairól eljutnak hozzám a hírek, miként süllyed Európa ismét a háború barbár borzalmaiba, szükségét érzem, hogy hús-vér emberek között legyek. Ilyenkor gyorsan elmegyek egy-egy olyan helyre, amely ismerős, sőt kedves lett számomra, amióta – immár jó ideje – Capri szigetén időzöm: beugrom a pékhez, és derűsen viszonzom kissé szégyenlős mosolyát, rossz olaszságommal üdvözlöm az idős virágárusnőt az utcasarkon…

Butaság? Talán igen, de ilyenkor úgy érzem, sürgősen meg kell bizonyosodnom róla, hogy a kedvesség és a jóindulat még nem tűnt el teljesen erről a szerencsétlen bolygóról, megmutatkozik az idegenek mosolyában, az apró, egyszerű figyelmességekben, amelyekkel az emberek egymás felé fordulnak, miközben mindennapi életük ezernyi gondja-baja nyomja a vállukat.

Ilyenkor csaknem mindig betérek a Mariani kávéházba, ahol a gyönyörű, napsütötte teraszon cserépbe ültetett citromfák sorakoznak, mintha megannyi jóindulatú őr vigyázná a tengert.

Ha találkozom a törzsvendégekkel, ráérősen elcsevegek velük. Nem tudom a nevüket, semmit sem tudok róluk, de mostanra már nagyon megkedveltem ezt a kis rituálét. Ezen a szeles, borús délelőttön azonban szinte kihalt volt a Mariani terasza.

Egyedül én ültem ott, egy csésze kávé társaságában, és két asztallal arrébb egy testes úr, akinek hegyes, gesztenyebarna szakálla volt. Még sosem láttam. Teljesen belemerült egy vörös kötésű könyv olvasásába. Akaratlanul is megláttam a nagy aranybetűkkel szedett, francia nyelvű címet: Sherlock Holmes híres nyomozásai. Doktor Watson történeteinek gyűjteménye, a legjelentősebb esetekről szóló elbeszélések.

Elmosolyodtam. Mi lenne, ha most felállnék, odamennék a szakállas úrhoz, és így szólnék hozzá: „Képzelje, én olyan szerencsés vagyok, hogy személyesen ismerhettem ezeknek az izgalmas kalandoknak a főszereplőjét! És ez még nem minden! Olyan hihetetlen kiváltságban volt részem, hogy ezeket a történeteket maga Sherlock Holmes mesélte el nekem! Most meglepődött, ugye?”

Biztosan meglepődne. Még az is lehet, hogy bolondnak nézne. Magam is alig tudom elhinni, hogy csakugyan megtörtént, és nem csupán furcsa, szépséges álom volt az egész.

A múlt eseményei néha olyan távolinak tűnnek, hogy az ember már-már azt képzeli, nem is vele történtek meg. De Sherlockkal kapcsolatos emlékeim annyira bevésődtek az agyamba, hogy ma is tisztán rajzolódnak ki előttem.

Tekintetemmel a végtelenbe nyúló, szürke tengert pásztáztam, és szinte akaratomon kívül peregni kezdtek előttem a képek…

Tökéletesen emlékszem arra az időszakra, 1920 januárjára. Az előző évem hihetetlenül mozgalmas volt, az új évtizedet azonban egy gonosz bacilus akaratából egészen másképp kezdtem. Reumás láz tört rám, és több hétre ledöntött a lábamról. Ha éppen nem ágyban feküdtem, legfeljebb annyi szórakozásom akadt, hogy megittam egy csésze teát a konyhában a szakácsnővel, Maryvel, aki sosem fogyott ki a beteg rokonokról és egyéb szerencsétlenségekről szóló, komor történetekből, vagy a kandalló mellett ülve olvasgattam a Briony Lodge egyik hangulatos kis szobájában, amelyet „kék szalon”-nak neveztünk.

Különösen megmaradt az emlékezetemben egy esős nap, amikor csöndes és kihalt volt a ház. Irene a fejébe vette, hogy egy hosszabb vidéki tartózkodás jót tenne az egészségemnek, és ezért elutazott Kent valamely távoli sarkába, hogy keressen egy házat, amelyet kibérelhetnénk a tavaszi hónapokra. Arsène és ifjú komornyikunk, Billy Gutsby is elkísérte. Épp Billy barátomban bízva léptem be aznap délelőtt a kék szalonba. A régi újságok alatt ugyanis sokszor hagyott ott nekem olyan filléres füzeteket, amelyek rendőrségi nyomozásokról és mindenféle szörnyűségekről szóló történeteket tartalmaztak. Ezekről akkoriban még úgy gondolták, hogy nem lánynak való olvasmányok. Mondanom sem kell, hogy unatkozó, a láztól kimerült elmém egészen másképp vélekedett!

Ám amikor aznap délelőtt bementem a kék szalonba, Sherlock Holmest pillantottam meg, aki az ablaknál állt, és a messzeségbe bámult. Üdvözöltük egymást, és azonnal észrevettem, hogy meglehetősen mélabús hangulatban van.

Azt is láttam, hogy a mellette lévő asztalkán a Times aznapi száma hever, és a nekrológoknál van nyitva, ahol egymás után sorakoznak a részvétnyilvánítások a Royal Medical Academy tagja, egy bizonyos Sir Michael Stanford halála alkalmából.

– Ismerted doktor Stanfordot? – kérdeztem, miközben bekuporodtam kedvenc karosszékembe.

Holmes bólintott, de nem fordult meg.

– Igen, jó néhány éve ismerkedtünk meg. Ő mutatta be nekem Johnt… vagyis doktor Watsont.

Tehát nem tévedtem. A hangját is bánat színezte, ami igen szokatlan volt nála.

– Értem… És mikor volt ez?

– 1881-ben. Akkoriban teljesen belemerültem egy nyomozásba, amelyet a St. Bartholomew Kórház laboratóriumában végeztem, ott, ahol Stanford doktor dolgozott. Tudta, hogy kiszemeltem egy kis lakást a Baker Streeten, és lakótársat keresek. Egyszer egy napbarnított, enyhén sántító férfi társaságában érkezett a laboratóriumba…

– Ő volt doktor Watson?

– Igen. És tagadhatatlan, hogy roppant szerencsés előjelek kísérték a találkozást… Pont akkor léptek be a laborba, amikor végre megtaláltam, amit hetek óta kerestem: egy olyan reagenst, ami kis mennyiségű vér jelenlétét is képes kimutatni.

– Ki ne vágyna ilyen lakótársra? – jegyeztem meg tréfásan.

Sherlock felém fordult, és halvány mosoly jelent meg az arcán.

– Watson nem lepődött meg különösebben. Amikor viszont megállapítottam, hogy minden bizonnyal nemrég tért vissza az afganisztáni hadszíntérről, nagyon is meghökkent… – mosolyodott el ismét. – Pedig hát annyira nyilvánvaló volt! Szinte az arcára volt írva. Mindenesetre röviden összefoglaltam a rossz tulajdonságaimat, és Watson nem találta őket olyan súlyosnak. Úgyhogy…

Ekkor elfordult, és a fejét rázta, mintha hirtelen eszébe jutott volna valami.

– A többit már tudod, mert benne van Watson könyveiben.

– Ez igaz, de már régen olvastam őket, és bármit megadnék érte, ha közvetlenül… a főszereplő szájából hallhatnám a történetet. Ráadásul nagy esély van rá, hogy rövidesen megöl az unalom, és ez a te lelkeden szárad!

Sherlock mintha nem is hallotta volna a szavaimat. Odalépett a kandallóhoz, felélesztette a parazsat, majd egy fahasábot dobott a tűzre. Ezután levetette magát a másik karosszékbe, és tömködni kezdte a pipáját.

– Természetesen igen elítélendő dolog, ha valaki visszaél a gyenge egészségi állapotával – jegyezte meg, és cinkos pillantást vetett rám. – De miután már elvégeztem a kaptáraim szokásos reggeli ellenőrzését, és a mai nap rettentően nyomasztónak ígérkezik…

Halk örömkiáltás tört ki belőlem, és boldogan szorítottam magamhoz egy bársonypárnát.

Holmes hátradőlt, kifújta a füstöt, majd keresztbe tette hosszú, csontos lábát, és mesélni kezdett.

Watson és én a megbeszéltek szerint másnap délután találkoztunk a Baker Street 221B előtt. Megtekintettük a lakást, amely két tágas hálószobából és egy közös szalonból állt. Ez utóbbi elég világos volt, mert két nagy ablakon áradt be a fény. A tulajdonos nem kért túl magas lakbért, úgyhogy még aznap nyélbe ütöttük az üzletet.

Így kezdődött közös életünk, noha Watson az első időkben olyan csendesen jött-ment a lakásban, hogy néha meg is feledkeztem a jelenlétéről.

Többször is említettem neki, hogy a rendőrség tanácsadójaként dolgozom, így hát egy napon, amikor Gregson felügyelő egy új esetről értesített, arra gondoltam, hogy őt is bevonom. Előzőleg jó alaposan megfigyeltem, és arra jutottam, hogy az igazi Watson doktor egyáltalán nem az a halvány árnyék, aki a szobájába zárkózva tengeti napjait. Csak a háború tette ilyenné.

Gregson levelében az állt, hogy előző éjszaka valami súlyos dolog történt a Lauriston Gardens 3. alatt. Egy járőr hajnali kettő körül fényt észlelt egy lakatlan házban, és meg akarta nézni, mi folyik ott. Az ajtót nyitva találta, a bejárattal szemközti, üres szobában pedig egy jól öltözött férfi hevert holtan. Az iratai szerint Enoch J. Drebber volt a neve, és az Egyesült Államok-beli Ohio állam egyik városából, Clevelandből jött. A szobában vérnyomok voltak, de a holttesten nem látszott sérülés. Mondanom sem kell, hogy a Scotland Yard sötétben tapogatózott.

– Vegye a kalapját – mondtam Watsonnak.

– Úgy érti, hogy kísérjem el? – kérdezte csodálkozva.

– Igen, ha nincs más dolga.

Pár perc múlva már egy lovas kocsiban ültünk, amely a Lauriston Gardens felé száguldott velünk. A szóban forgó helyen négy ház állt, ebből kettő lakatlan volt. Az utca felőli oldalon három rozoga ablaksor látszott. Az egyik ablakban „KIADÓ” tábla lógott.

Néhány kíváncsiskodó már összegyűlt a helyszínen, egy nagydarab rendőr igyekezett féken tartani őket, de nem volt könnyű dolga.

Jómagam ügyet sem vetettem rájuk, a járdát és a környező területet vizsgáltam át. Azután végigsétáltam a házhoz vezető kis úton, és szemügyre vettem a mellette elterülő füves részt. A házak közelében lévő zöld területek mindig sokat elárulnak egy nyomozónak.

A fűben jól kivehető keréknyomokat láttam. Szerény méretű járműről lehetett szó, mert a két kerék között csekély volt a távolság.

A rendőrök csúnyán elintézték a nyomokat, ez még Watsonnak is feltűnt, pedig nem volt szakmabeli.

– Szörnyű, a kíváncsiskodók mindent összetapostak! Ha volt is egy-két nyom, annak már lőttek – jegyezte meg.

Szerencsére azért ez nem volt teljesen igaz. Maradt néhány jól kivehető lábnyom: egy részük egy magas férfié lehetett, aki jó nagyokat lépett, a többi pedig egy kifinomultan öltözködő úriemberé, ő elegáns, keskeny cipőt viselt, amelynek nem volt kopott a talpa.

Bementünk a házba. Poros padlójú, rövid folyosó vezetett a konyhába. Kétoldalt két, egymással szemközt elhelyezkedő ajtó nyílt. A bal oldali az étkezőbe vitt, ahol a bűntényt elkövették. A négyzetes alaprajzú helyiségben egyetlen bútor sem állt. A falakat ízléstelen, rikító színű tapéta borította, amelyen helyenként penészfoltok terjengtek. Az ajtóval szemben egy kis díszkandalló volt, fölötte fehér, márványutánzatú kandallópárkány. A párkány egyik sarkára piros viaszgyertyát ragasztottak, amely már csonkká égett. És a szoba közepén ott feküdt a holttest.

Elég volt egyetlen pillantást vetni a lábára, hogy megállapítsam: ő az elegáns cipő tulajdonosa. Nagyjából negyvenhárom-negyvennégy éves lehetett, átlagos magasságú, széles vállú férfi. Göndör, fekete haja és ápolt kis szakálla volt. Jó minőségű ruhadarabokat viselt, a gallérja és a mandzsettái makulátlanul tiszták voltak. Pár lépésre tőle vadonatúj, tisztára kefélt cilinder hevert. A halott széttárt karral, ökölbe szorított kézzel feküdt a padlón. Arcán zavart, rémült kifejezés ült.

Ekkor kinyílt az ajtó, és belépett egy buzgó rendőrségi tisztviselő, Lestrade, Gregson kollégája. A két rendőr már jól tudta, hogy ha az én tanácsadói szolgálataimat veszik igénybe, villámgyorsan megoldódnak az ügyek, így hát valósággal vetélkedtek értem. Csak később jöttem rá, hogy egy dologban viszont nagyon is hasonlítottak egymásra: mihelyt megszületett a megoldás, mindketten sietve maguknak tulajdonítottak minden érdemet.

– Semmi nyom? – kérdezte Gregson.

– Egyszerűen semmi – felelte Lestrade.

Én eközben letérdeltem a holttest mellé, hogy alaposabban megvizsgáljam.

– Biztosan nincsenek sérülései? – kérdeztem.

A szoba tele volt vérfoltokkal, de a két rendőr a fejét rázta.

Amikor közelebb hajoltam a halott szájához, kesernyés szag csapta meg az orrom. Azonnal világossá vált számomra, mi volt a gyilkos eszköz.

Felálltam, és intettem a rendőröknek, hogy elvihetik. Ekkorra már Gregson négy embere állt készenlétben egy hordággyal. A jelzésre bejöttek a szobába, és felemelték a holttestet. Ebben a pillanatban a férfi ujjáról leesett egy gyűrű, és végiggurult a padlón.

Gregson felkapta, és figyelmesen megnézte.

– Ez egy női jegygyűrű! – kiáltott fel.

– És ezen kívül találtak valamit nála? – kérdeztem.

A férfinál volt egy aranyóra, amely a 97173-as számot viselte, és a londoni Barraud cégtől származott, egy szabadkőműves jelképpel díszített aranygyűrű, egy arany nyakkendőtű, amely kutyafejet formázott, rubinszemekkel, névjegykártyák „Enoch J. Drebber, Cleveland” felirattal, Boccaccio Dekameron-jának zsebkönyvkiadása, amelynek első oldalára Joseph Stangerson neve volt beírva, továbbá két levél: az egyiket E. J. Drebbernek címezték, a másikat Joseph Stangersonnak.

– Milyen címre küldték? – kérdeztem.

– A Stranden lévő American Express címére. Mindkettő egy hajózási társaságtól jött, és arról értesítik a címzettet, hogy gőzhajót indítanak Liverpoolból New Yorkba – felelte Gregson.

– Keresik már ezt a Stangersont?

A rendőrfelügyelő bólintott. Ebben a pillanatban Lestrade lépett oda hozzánk. Elégedetten dörzsölte a tenyerét.

– Azt hiszem, valami fontos dolgot találtam – jelentette be, és a fal egyik pontjára mutatott, ahol a levált tapéta mögül kilátszott a vakolat. Erre a csupasz faldarabra azt írták vérrel: „RACHE”.

– Úristen! A gyilkos… aki talán nő volt, ennek a szegény embernek a vérével írta oda ezt a szót – szólalt meg Watson, aki egészen eddig mélyen hallgatott.

– Igen. És úgy látom, egy névről van szó: Rachel! – mondta erre Gregson.

A fejemet csóváltam. Nevetségesnek találtam ezt a felületességet. Világossá vált számomra, hogy ideje rendet tenni.

– Itt gyilkosság történt, és a gyilkos férfi volt – jelentettem ki. – Több mint száznyolcvan centi magas, fiatal, a termetéhez képest kis lába van, szögletes orrú cipőt visel, és amikor bejött a házba, Trichinopoly szivart szívott. Az áldozattal együtt érkezett, négykerekű kocsin. A kocsit egy olyan ló húzta, amelyiknek új patkó volt a jobb első patáján. A gyilkosnak nagy valószínűséggel vörös az arca, és a jobb kezén igen hosszúak a körmei.

Lestrade és Gregson hitetlenkedve nézett össze, és Watson szeme is elkerekedett a csodálkozástól. Nyilvánvaló volt, hogy legszívesebben ezernyi kérdést tenne fel azzal kapcsolatban, amit az imént elsoroltam, és csupán a helyzet hivatalos jellege miatt fogja vissza magát.

– Nagyszerű. Esetleg azt is meg tudná mondani, hogyan gyilkolták meg? – kérdezte Lestrade.

– Megmérgezték – feleltem. – És még valami… „Rache” németül azt jelenti: „bosszú”, tehát ne fárasszák magukat Rachel kisasszony keresésével.

Egy órakor hagytuk el a házat. A legközelebbi távíróhivatalba siettünk, hogy továbbítsak néhány gondolatot, amelyek az eszembe villantak, azután bérkocsiba ültünk, és azt kértem a kocsistól, vigyen arra a címre, amelyet az imént kaptam Lestrade-tól. Ott lakott Rance, az a rendőr, aki az éjszakai őrjárat során felfedezte a holttestet.

– Sok részeggel volt már dolgom életemben – magyarázta a rendőr, amikor megkérdeztük, látott-e valakit a ház körül ólálkodni –, de sosem láttam még úgy elázva valakit, mint azt a fickót, aki a kapu mellett állt, amikor kijöttem a házból. A kerítésnek dőlt, és úgy gajdolt, mint akinek elment az esze. Alig állt a lábán, rögtön tudtam, hogy semmire sem megyek vele.

– Hogy nézett ki? – kérdeztem.

Rance kissé bizonytalanul válaszolt.

– Hát, most mit mondjak erre… Nyakigláb fickó volt, az arca vöröses, de félig eltakarta a sálja…

– Kihallgatta?

– Jobb dolgom is volt, mint hogy egy ilyen iszákosra vesztegessem az időmet! – dünnyögte bosszúsan a rendőr.

– Milyen ruha volt rajta?

– Barna felöltő.

– Nem volt ostor a kezében?

– Ostor? Dehogy!

Nekem azonban már nagyon is világos elképzelésem volt a dologról: ha a barna kabátos férfinél nem volt ostor, amikor összetalálkozott Rance-szel, az csak annyit jelent, hogy valahol máshol hagyta.

– Látott vagy hallott nem sokkal ezután egy távolodó kocsit?

– Nem.

Ebből a rövid válaszból megértettem, hogy a derék Rance-ből semmit sem fogunk kihúzni. Átnyújtottam neki fél fontot, amiért megzavartuk a pihenését, és figyelmeztettem, hogy nem fog karriert csinálni a rendőrségnél. Döbbenten, tátott szájjal meredt rám, de mielőtt megszólalhatott volna, intettem Watsonnak, és faképnél hagytuk.

Miután visszaértünk a Baker Streetre, egy csésze tea mellett előadtam Watsonnak az események – egyelőre részleges – rekonstrukcióját.

– Á, ebből én egy szót sem értek – vallotta be őszintén a doktor, amikor a mondandóm végére értem. – Annyi világos, hogy a részeg férfi leírása egybeesik azzal, amit ön gondol a gyilkosról, de miért tért volna vissza a házba, miután elkövette a gyilkosságot?

– A gyűrű, kedves barátom, a gyűrű! – kiáltottam fel. Kezdett magával ragadni a nyomozás izgalma. – Nézze csak ezt a hirdetést! Ma reggel, a helyszíni szemlénk után az összes újságnak elküldtem.

Átnyújtottam neki az újságot, amelyet háziasszonyunk, Mrs. Hudson tett le az asztalra. A hirdetésem az első volt a „Talált tárgyak” rovatban. Így szólt:

Ma reggel a Brixton Roadon, a Fehér Nyúl kocsma és a Holland Grove között találtam egy sima, arany jegygyűrűt. Érdeklődni lehet doktor Watsonnál, Baker Street 221B, este 8 és 9 között.

– Remélem, megbocsátja, hogy az ön nevét adtam meg – tettem hozzá. – Ha az enyémet használom, esetleg feltűnik a Scotland Yardnak, és mire felocsúdunk, máris a nyakunkra küldenek egy-két rendőrt.

– Semmi gond – felelte nyájasan a doktor. – Kivéve, hogy valójában nincs nálam semmiféle gyűrű, amit átadhatnék a jelentkezőnek!

– Dehogy nincs – feleltem, és odaadtam neki egy arany jegygyűrűt, amely egy másik nyomozás után maradt nálam, mert nem kereste senki. – Ez tökéletesen megfelel. Gyakorlatlan szemnek nem fog feltűnni, hogy nem ugyanaz.

– Maga szerint ki fog jelentkezni a hirdetésre?

– Hát természetesen a barna kabátos férfi… Erről jut eszembe: van fegyvere?

Watson tágra nyílt szemmel bámult rám.

– Megvan a régi szolgálati pisztolyom. Bizonyára valamennyi lőszerem is maradt, de…

– Azt tanácsolom, hogy tisztítsa meg és töltse meg. Egy elkeseredett emberrel van dolgunk, akit meglepetés ér majd. Jobb, ha minden eshetőségre felkészülünk.

Ebben a pillanatban bekopogott a háziasszonyunk, és egy táviratot adott át, amely az imént érkezett.

– Tovább bonyolódik az ügy, barátom! – mondtam, miután elolvastam a pársoros, Amerikából érkezett üzenetet. Úgy tűnt, minden megerősíti a feltételezésemet.

– Hogy érti ezt? – kérdezte Watson, és összerezzent.

Ekkor értettem meg, hogy a doktorban őszinte érdeklődés ébredt a nyomozói munka iránt, és ez örömmel töltött el. De most nem volt idő hosszas magyarázkodásra. Időközben ugyanis hangokat hallottam a földszintről, majd valaki felfelé indult a lépcsőn.

– Tegye zsebre a pisztolyt – mondtam Watsonnak. – Ha ideért a látogató, beszéljen vele úgy, mintha nem történt volna semmi különös. A többit bízza rám. Csak arra vigyázzon, hogy ne ijessze meg, és ne idegesítse fel.

Ám a veszedelmes nyakigláb helyett, akit vártunk, egy ingatag járású, töpörödött, ráncos asszony lépett be. Kissé meghajolt, majd pislogva bámult minket. Ennél nagyobb meglepetés nehezen érhetett volna.

Az öregasszony előhúzott egy esti lapot, és rámutatott a hirdetésemre.

– A gyűrű miatt jöttem, amit a Brixton Roadon találtak. A lányomé, Sallyé, aki egy éve ment férjhez. A férje pincérként dolgozik egy gőzhajón, és el sem tudom képzelni, mit művelne, ha megtudná, hogy a felesége elvesztette a jegygyűrűjét. Rémes természete van… Tudják, Sally tegnap este elment a cirkuszba…

– Ez az a gyűrű? – vágott a szavába Watson, és odatartotta elé a gyűrűt.

– Istennek legyen hála! – kiáltott fel a nő. – Milyen boldog lesz az én Sallym!

– Hol lakik, asszonyom? – kérdezte tőle Watson nagy komolyan, miközben noteszt és ceruzát ragadott.

– A Duncan Street 13. alatt, Houndsditchben. Jó messze van innen.

– Egyetlen olyan cirkusz sincs a városban, amelyhez a Brixton Roadon át vezetne az út Houndsditchből – szóltam közbe. Az öregasszony megfordult, és fürkésző pillantást vetett rám apró, csipás szemével.

– Az úr azt kérdezte, én hol lakom, de Sally a Mayfield Place 3. alatt lakik, az pedig pont arrafelé van.

– És hogy hívják…?

– Sawyernek, de a lányom vezetékneve Dennis, amióta hozzáment Tomhoz.

Az öregasszony nagy hálálkodás közepette a zsebébe csúsztatta a gyűrűt, és csoszogva távozott. Mihelyt kitette a lábát a lakásból, felugrottam, belebújtam az esőkabátomba, és sálat tekertem a nyakam köré. Egyetlen szót sem hittem el ebből a történetből.

– Követem a nőt. Biztos, hogy a gyilkos cinkosa, és ha szerencsém van, egyenesen elvezet hozzá! Maga várjon meg itt, Watson – mondtam, és a következő pillanatban már ki is viharzottam az ajtón.

Az asszony rövid gyaloglás után látványosan sántítani kezdett. Nem sokkal ezután megállt mellette egy arra járó bérkocsi.

Lopva közelebb húzódtam, hogy halljam a címet, de nem volt szükség az óvatoskodásra, mert az öregasszony olyan hangosan beszélt a kocsissal, hogy az utca túloldaláról is hallani lehetett volna.

– Vigyen a Duncan Street 13.-ba!

Mihelyt elhelyezkedett az ülésen, felkapaszkodtam a kocsi hátuljára. Mielőtt odaértünk volna, leugrottam, és közönyös ábrázattal sétáltam tovább a járdán. A kocsi megállt, és a kocsis lekászálódott a bakról. Ám amikor kinyitotta az ajtót, legalább annyira meglepődött, mint én. Nem volt ott senki! Nyoma sem volt az utasának. Jól becsapott az öregasszony.

Amikor a Duncan Street 13.-ról tudakozódtam a környéken, elmondták, hogy egy Keswick nevű, köztiszteletben álló kárpitos tulajdonában van. A Sawyer vagy a Dennis nevet soha nem is hallották errefelé.

– Csak nem azt akarja mondani, hogy az a beteges, roskatag öregasszony képes volt kivetni magát a mozgó kocsiból, méghozzá úgy, hogy sem maga, sem a kocsis nem vette észre?! – hüledezett Watson, amikor hazaérve elmeséltem neki, mi történt.

Bosszúsan néztem rá, de aztán elnevettem magam.

– A követés ugyan eredménytelennek bizonyult, kedves barátom, de megvoltak a maga tanulságai: most már tisztában vagyunk vele, hogy a vendégünk valójában egy sportos fiatalember volt, aki remekül tudja elváltoztatni a külsejét.