részlet

Copyright © Stefano Bottoni 2023

Hungarian translation © Dorogi Katalin, Lovacsi Mária, Radó Ágnes, Szőcs Nóra 2023

Hungarian edition © a Magyar Hang kiadója: Alhambra-Press Bt., 2023

Fordítás: Radó Ágnes, Dorogi Katalin, Lovacsi Mária, Szőcs Nóra
Szerkesztette: György Zsombor
Borítóterv: Sóti Gábor
Tördelés: Tézli Zoltán
Korrektúra: Darvasi Linda, Simann Karola

ISBN: 978 615 01 8026 7

Készült a Magyar Hang kiadója, az Alhambra-Press Bt. gondozásában Budapesten
Felelős kiadó: György Zsombor, Lukács Csaba

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részlete
a kiadó előzetes engedélyével használható fel.

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Ez a könyv Fellegi Ádám zongoraművész kezdeményezésére, közösségi finanszírozásban jelent meg.

2022. decembere és 2023. áprilisa között az alábbi olvasók támogatták a megjelenését:

Almási Csaba, Almási Jánosné, Ambrus Norbert, Atzél András, Bacsa Vilmos Zoltán, Bácsfalvi András, Bagossy Attila, Bakos Katalin, dr. Balczó Márton, Balló István, Balogh Anna, dr. Balogh József, Balogh Zsigmond, Barabás Lívia, Bárdossy Pál, Bárkányi Attila, Barta-Kátai Gyöngyi, Battai Tibor, Békesi Zsuzsanna, Belső László, Bencze Péter, Bernáth Klára, Bernhardtné Margó, Bika Julianna, Borbás József, dr. Borda István, Boros Ignácné, Borosy András Péter, Braun Anna, Brunn Kati, Budai Márton, Buláth Tibor, dr. Burget Krisztina, Bükkös Nikolett, Czapar Péter, Czinege János, Csajka Ágnes, Császi Levente, Csepregi András, Csete Endre, dr. Csingár Péter, Csomós Miklós, Csontos Miklós, Csurgai Mihály Csaba, Dananaj Tamás, Dani Mária, Deák István, Demeter Csaba, Dobos Adorján, Dunay Pál, Egressy Tamás, Erdővégi Adrienne, Exner László, Falusi Vilibaldné, Farkas Károly, dr. Fehér László, Fejes Józsefné, Fejes Péter, Fényi Tibor, Ferencz Attila, Ficsór László, Fizil Orsolya, Fodor Piroska, Forrai Márta, Fülöp László, G. Szabó Dániel, Gaál Antal, Gábor Ágnes, Gál István Elek, Galló Judit, Gillich Zalán, Gróf Zsuzsanna, Gy. Nagy Zsolt, Háber Zoltán, Hamburger Béla, Hardy Balázs, Harmath Péter, Havas Judit, Hegedűs Zoltán, dr. Helgert Imre, Hermann István, Hézser Judit, Hofhauser Béla, Hofmann Ákos, Holányi Klára, dr. Holoda Attila, Horber Orsolya, dr. Horváth Csaba, Horváth Ernő Géza, Horváth János, Horváth László, Horváth Richárd, Horváth Zoltán, Horváthy Balázs, Jaeger László, Jámbor Zsigmond, Jeroen van Drunen, dr. Jeszenszky Géza, Jilling Balázs, dr. Józsa Vilmos, Juhász Áron, Juhász Barna , Juhász József, Juhász Katalin, Juhász Viktória, Kakucs Noémi, Kámán Katalin, Kanizsayné Huszár Judit, Kassai Gyuláné, Katona Máté, Kelemen Gyula, Kerek Tibor, Keresztény Zoltán, Keresztessy Péter, Kertész István, Keszler Jánosné, Kincses Tamás András, Kiss András, Kiss Balázs, dr. Kiss Katalin, Kiss Noémi, Kissné Molnár Júlia, Kissné Pap Margit, Kóczán Donát, Kocsán Éva, Kocsis Árpádné, Kólinger Attila, Kontra Imre, Koós Jonathán, Koromné Seri Anikó Ilona, Kósa Luca Kornélia, Kósa-Tóth Zoltán, Kovács Balázs, Kovács Dávid – Pécsi Dave, Kovács Dorián, Kovács István, Kovács Lajos Gyula, Kovács László Lajos, Kovács Zoltán, Kovács Zoltán, Kövécs Gábor, Krisztián Norbert, Krizsán Bálint, dr. Kurucz Lajos, Kuzsmiczky Sándor, Ladányi László, Lapat Károly, László András, László Attila, Lázár Eszter, dr. Lévai Pál, Lohr Péter János, Lovas Gergely, Mádi Ildikó, Majkut Gyula, Major Árvácska, Majzik Péter, Marosi András, Máthé Katalin, Mátrai Péter, Mazula Béla, Merth Balázs, Mészáros Szilárd Antal, Mihály Judit, Miklós Attila, dr. Miskolczi Zsuzsanna, Mohai Imre, dr. Molnár László, Monoki Krisztián, Mosonczki Péter, Nagy Ágnes, Nagy Zoltán, dr. Nemes József Miklós, dr. Németh András, Németh Gábor, Nimila Judit, Nováki Lászlóné, Okolicsny Márta, Oláh Szabolcs, dr. Orbán György, Orosz János, Ördög Mária, Palatin Éva, Pálfi Károlyné, Pálmai Zoltán, Palócz Zoltán, Pápay György, Papp József, Papp Lajos, Pataki József, dr. Pazár László, Péderi Tamás, Péntek Gábor, Pesti Klára, Pettkó-Szandtner Judit , Pohl Tibor, Práth Ágnes, Prechl József és Prechlné Péterfy Hajna, dr. Puszta István, dr. Rácz László, dr. Radnai Ferenc, Ragács Attila, Rahner Róbert László, Rátkovics Roland, Rauch Éva, Regenyei Ákos, Regényi Gábor, Reichert János, Rosza Péter, Rózsa Péter György, Rumpler Péter, Sajó Gergő, Sándor Tamás, Sánta Lajos, Scheiling Félix, Schuszter Csilla, Sebestyén József, Sebestyénné Zsiga Irén, Sikos Andrea (Bán Istvánné), Simon Tiborné, Sipos Áron, Sipos László, Sousa Mary, Stark Eszter, Staub Ernő, Steff József, Suhajda Szabolcs, Szabó Antal, Szabó Attila, Szabó Attila, Szabó Balázs, Szabó Eszter Dóra, Szabó Illés, Szabó István, Szabó Márton, Szabó Piroska, Szakály Bernadett, Szakos József, Szalkai Péter, Szekeres Márta, Szele Áron, Szelestei Gábor, Szemenyei Emma, Szeri Gabriella, Szijj Imre id., Szilágyi László, Szilaj Ágnes, Szili Tamás, Szótér Orsolya, Szőcs Edgár, Szőke Péter, Szűcs Ferenc, Szűcs Mihály Zoltán, Takács Ferenc, Taksonyi Tibor, Tálas Katalin, Tarnóczy Mariann, Tátrai Sándor, Tihany Zsolt, Tóth Balázs Károly, Tóth Bence, Tóth Endre, Tóth Gabriella, Tóth Károly, Tóth László, Tóth Mihály, Tóth Péter, Tóth Péter, Tóth Tiborné, Tóth Zoltán, dr. Tóth Zsuzsanna, Tóthné Vizkelety Barbara, Troják Miklós, Turi Jolán, Ungár Péter, Urbán László, dr. Váraljai Béla, Varga Endre, Varga Ildikó, Varga Imre, Varga Judit, Varga Péter, Várhelyi Dávid, Verbovszki Lajos, Verses Júlia, Visi Piroska, Völgyesi Zoltán, Vörös Ádám, Zádory Imre, Zajka Gábor, Zétényi Tamás, Zilahi Károly, Zolnai László, Zsobrák Róbert és további 203 fő, aki névtelen kívánt maradni.

Tartalom

Előszó és köszönetnyilvánítás

1. rész

I. A Kádár-korszak gyermeke

1. Apámuram

2. Öltöző, kollégium, laktanya: egy „fiús” világ

3. Egy elitcsapat tagja

4. Egy generációs mozgalom vezére

5. Egyén és közösség: korai dilemmák

II. Unortodox liberális

1. Ellenzékben

2. Ellenszélben

3. Polgári jobboldal

4. Magyarország és a Nyugat – A mimikritől a nemzeti öncélúságig

III. A polgári Magyarország álma

1. Bonyolult örökség

2. Több, mint kormányváltás

3. Demokráciaexport és regionális politika

4. Magyarnak lenni jó – új identitáspolitika

5. Euroatlanti integráció – konszenzus és törésvonalak

6. Az önhittség ára

IV. A plebejus fordulat

1. Menetelés a sivatagban

2. „A Kádár-rendszer győzött”

3. A gyurcsányi pillanat

V. Diadal a romok tetején

1. 2006 Ősze és a demokrácia rövidzárlata

2. Egy új, (ellen)forradalmi jobboldal

3. Az amerikaiak barátja

4. A válság örvényében

5. ÚTON EGY ÚJ RENDSZER FELÉ

2. rész

VI. A Nemzeti Együttműködés Rendszere

1. Értelmezési keretek

2. Haza és rend

3. Alkotmányos és jog(szerű) kényszerzubbony

4. Gazdasági szabadságharc és társadalmi darwinizmus

5. Sakk-matt? Spekulációs hullám és gazdasági válság

6. Talpra állás és újabb kétharmad

7. Nagy lépésekkel a tekintélyuralom felé

VII. Hegemóniából uralom

1. Orbán és Oroszország: üzleti érdek és ideológiai vonzódás

2. Két jobboldal? Simicska Lajos G-napja

3. Illiberális demokrácia és határon átívelő nemzetépítés

4. Figyelmeztetés Washingtonból

5. Két előkelő vendég

6. Migrációs válság, identitásképzés, kvótanépszavazás

7. Váratlan nemzetközi mozgástér

8. Revolversajtó, bőrfejűek, technológusok, oligarchák

VIII. Hungarikum Európa szívében – Orbán Viktor hatalmi gépezete 2018 után

1. Választási autokrácia születik

2. A NER mint kulturális ökoszisztéma

3. Orbánomics?

4. Egyenlők és egyenlőbbek

5. A KORONAVÍRUS-VÁLSÁG MINT hatalmi eszköz

6. Válságkatalizátor-háború és a szövetségi rendszer összeomlása

7. A hintapolitika zsákutcája

Utószó

Orbán Viktor, a velünk élő történelem

1. Miért lettünk a Nemzeti Együttműködés országa?

2. Magyarország Orbán Viktor után: variációk egy témára

Névmutató

Jegyzetek

Előszó és köszönetnyilvánítás

Tisztelt Olvasó!

Ez a könyv tulajdonképpen 2006 szeptembere óta íródik. Ekkor néhány nap alatt Magyarország Európa legunalmasabb helyéből egy nemzetközi mércével is értékes sztorivá vált, engem pedig megkeresett egy olasz napilap, hogy áruljam el nekik, mi folyik itt, mert ők nem értik.

Azóta sem tudom, jól értelmeztem-e, amit az örök érvényű Tanú című film nyomán érteni véltem: hogy „itt valami tényleg nem stimmel”. De a történeti kutatással párhuzamosan végzett szabadidős elemzői munkámmal azóta is próbálom megfejteni, hogy minek voltunk tanúi – és miben működtünk közre – az elmúlt közel húsz évben.

Ez a könyv Magyarország jelenkori fejlődését mutatja be Orbán Viktor életrajzán keresztül, aki mindenki másnál mélyebb nyomot hagyott a jelenkori magyar történelemre. A miniszterelnök fiatal kora óta kívánta a hatalmat, és 2010-től a kimagasló politikai képességét és vezetői rátermettségét arra fordította, hogy saját képére formálja az országot. 1989 óta Magyarország egyedi pályát futott be Közép-Európában: egy tökéletlenül működő, de teljes értékű demokráciát cserélt le egy folyamatosan radikalizálódó és tekintélyelvű rendszerre. Ez a mű nemcsak összehasonlító történelmi elemzés, hanem számvetés és látlelet Orbán Viktor rendszeréről és mindannyiunk felelősségéről.

Hálás vagyok tehát a Magyar Hangnak, hogy lehetővé tette ennek az eredetileg olasz nyelven, olasz szakmai közönségnek írt munkának a magyar nyelvű megjelenését. A többnyelvű emberek tudják, mit jelent más közegre és lelkiállapotra áthangolni egy bizonyos nyelven írt könyvet. Ezt kellett itt megkísérelnem, és nagyon remélem, nem vallottam kudarcot. György Zsombor és Lukács Csaba hozzáértő irányítása alatt segítségemre kelt a Magyar Hang teljes szerkesztősége. Türelmüket és szakmai együttműködésüket szívből köszönöm.

Köszönetet mondok a kötet fordítóinak és különös módon Radó Ágnesnek, akivel nemcsak szövegeket ellenőriztünk, hanem hosszú párbeszédet is folytattunk a rendszerváltás utáni Magyarországról. Hálás vagyok Bárdi Nándornak, aki a tőle megszokott alapossággal és szakmai alázattal vállalta az átdolgozott magyar szöveg szakmai lektorálását.

És hálával tartozom Fellegi Ádám zongoraművésznek, aki nagylelkű támogatási felajánlásával lehetővé tette, hogy megvalósulhasson a rég óta tervebe vett kötet magyar kiadása.

Néhány személyes gondolattal szeretném zárni ezt a rövid előszót.

Magyarország az a hely, ahol eltöltöttem felnőtt életem nagy részét. Elbűvölt és ma is elbűvöl Budapest diffúz szépsége; a szelíd, dimbes-dombos dunántúli táj; a Balaton enyhén iszapos illata. (És ott van nekem Erdély, mert a magyar történelemmel való mélyebb ismerkedésem az erdélyi magyarság tanulmányoszásával indult még 1999 tavaszán.)

Nemcsak magyar anyanyelvem szakmai zsargonját sajátítottam el, de olasznak mondott temperamentumom dacára kettős, olasz–magyar személyiségem része lett a csípős, már-már kesernyés magyar humor és a pannon néplélek mélyéből áradó pesszimizmus. Röviden: Magyarország tett engem felnőtté, és ma is szinte minden ideköt, ha leszámítom közeli szeretteimet, egyetemi közösségemet és a pótolhatatlan gyermekkori cimborákat. Budapesten lettem először szerelmes, majd ugyanitt nősültem meg, itt születtek gyermekeim, akik ma a Nemzeti Együttműködés Rendszerében nőnek fel, de egyszer majd úgy olvassák ezt a művet, mint bármelyik más történelemkönyvet.

Magyarként és értelmiségiként kötelességemnek gondolom megszólalni most, hogy egyre valószínűbbnek tűnik a Nemzeti Együttműködés Rendszerének átigazolása a hibrid rezsim szürke zónájából az önkényuralmi rendszer vészjósló birodalmába. Ami nem külső kényszerből történik, hanem kötetünk főhősének szuverén döntései nyomán. Ráadásul ezek olyan döntések, amelyek eddig nem ütköztek erős társadalmi ellenállásba. Ezt a könyvet – amit soha nem terveztem megírni, de amelynek alapanyagát maga az élet biztosította –, mély, alkalomadtán fojtogató szorongással írtam. Mert való igaz: csak azért tudunk aggódni, akit igazán féltünk.

Ezt a könyvet sok szeretettel ajánlom Rékának, Daninak, Áronnak, drága szüleimnek és különösképpen édesanyámnak, Kálmánnak és Mónikának, Emőnek és Zolinak, továbbá minden magyarországi és erdélyi rokonomnak, valamint a nagyvilágban szétszóródott kollégának, jó barátnak, ismerős és ismeretlen magyarnak, aki meg szeretné érteni, hogyan jutottunk ide.

Nagyon remélem, hogy azok is elolvassák és azoknak is nyújt szellemi táplálékot, akik nem értenek vele egyet. Mert végül ez a demokrácia lényege: egymást meghallgatni és egymástól tanulni.

Budapest–Pécsely–Firenze, 2023. májusa

1. rész

I. A Kádár-korszak gyermeke

1. Apámuram

A késő tavaszi nap nem volt különösen eseménydús Fejér megyében. 1963. május 31-éig utazunk vissza az időben, ekkor született meg Orbán Győző és Sípos Erzsébet legidősebb fiaként Orbán Viktor Mihály. A helyi napilap pénteki száma Lenin összes műveinek magyar nyelvű kiadásáról számolt be. Az állami televízió egyetlen csatornája Prágai tavasz címmel szimfonikus koncertet közvetített a csehszlovák főváros Reprezentációs Házából, a Smetana-teremből.1 Itthon ennél fontosabb eseménynek számított, hogy néhány héttel Viktor születése után a Ferencváros Albert Flórián vezetésével több mint egy évtized keserű-kényszerű várakozás után ismét megszerezte a bajnoki címet. A hatóságok eleve rossz szemmel néztek a csapatra szurkolóinak túlfűtött nemzeti érzülete és kispolgári háttere miatt. Ekkor pedig a lelátón új rigmus zúgott: „Bajnok lett a Ferencváros / fasza gyerek Kádár János.”2

Bár az életszínvonal növekedése csak a hatvanas évek második felében vált érezhetővé, 1963 tavaszára a magyar társadalom többsége már elfogadta vezetőjeként azt a Kádár Jánost, akit 1956 miatt korábban gyilkosnak és árulónak tekintett. Rendszere ekkorra olyannyira megszilárdult, hogy a pártvezető majdnem általános amnesztiát rendelhetett el az 1956-os forradalommal kapcsolatos ügyekben.

Néhány hónappal korábban jelentette be az ENSZ-közgyűlésen John F. Kennedy amerikai elnök, hogy Washington hajlandó levenni a magyarkérdést az állandó napirendi pontokról. A Kádár-rendszer megtörte a nemzetközi elszigeteltséget, és elindította a nyílt erőszakot felváltó puha diktatúra projektjét.

Az ún. kádári konszolidációval a magyar lakosság számára véget ért egy húszéves, háborúval, forradalommal, tömeges politikai elnyomással és egyéni szenvedésekkel teli időszak. A kimerült, a harcokba és kölcsönös sérelmekbe belefáradt társadalom elfogadta a kompromisszumot: szabadság helyett egyéni biztonság és stabilitás; nemzeti függetlenség, szuverenitás helyett béke és nyugalom. A kádári kompromisszum elsődleges célpontjai éppen azok voltak, akik legkeményebben lázadtak 1956-ban: az új rendszer gyermekei. Horváth Sándor találóan fogalmazott a konszolidálódó rendszer és a fiatalabb nemzedékek közti viszonyról:

A Kádár-korszakban az egyéni döntéseknek éppannyira volt meghatározó szerepe az identifikációs folyamatokban, mint a hatalom által létrehozott közbeszédnek. Ez utóbbi lehetővé tette, hogy a társadalom tagjai szituációtól függően úgy dönthessenek, hogy az meghatározhassa identifikációjukat. (…) A közbeszéd úgy teremtett identitást, hogy felvillantotta azokat a lehetőségeket a fiatalok előtt, amelyekből választhattak, ezáltal viselhették döntésük esetleges következményeit: feljebb lépkedhettek a KISZ-ben, vagy kockáztathatták, hogy a rendőr igazoltatja őket egy koncert után (…) Kádár gyermekei közé ebben az értelmezésben nem csupán azok tartozhattak, akik megszabták a határokat és létrehozták az identitásformáló közbeszédet, hanem azok is, akik az uralmi rendet felépítő mindennapos gyakorlatokat elsajátították.3

A felcseperedő Orbán Viktor a Kádár-rendszer jellegzetes családtípusának ifjú tagjaként nevelkedett. Tizennyolc éves koráig a család, az iskola és a sport alkotta zárt rendszerben élt. Egyáltalán nem érdekelte a politika, sem a társadalmi valóság vagy a közösségi cselekvés. Bevallása szerint a híreket sem követte. Jó tanuló volt, rossz magaviselettel, és egyetlen óriási – minden mást felülmúló szenvedéllyel: a focival.

Pedig éppen gyermekkorában kezdődött a nagy múltú magyar futball lassú, de megállíthatatlan hanyatlása. 1969 novemberében döbbent arccal nézte végig imádott nagyapjával a felnőtt válogatott megsemmisítő vereségét a csehszlovákoktól. Rényi Pál Dániel a lényegre tapintva fogalmazza meg a szenvedély okát:

A foci Orbán számára nem elsősorban társas játékot vagy szórakozást jelent; őt egészen kiskorától fogva a küzdelem vonzotta. Hogy miként lehet felülkerekedni a másikon. Az ő világában a futball és a politika egyaránt harc, amiben nem az ügyesebbek vagy a szerencsésebbek győzedelmeskednek, hanem azok, akik jobban akarnak az ellenfélnél. Az igazi harcos pedig hajthatatlan, nem lehet tekintettel sem az ellenfélre, sem más körülményre, hiszen a túlélésért harcol.4

A foci tehát politikai aktus, ami tökéletesen szimbolizálja a nemzet hanyatlását, és Orbán világában megjeleníti a dicsőséghez való visszatérésről álmodó Magyarországot.

Orbán Viktor Mihály a családi legendák központi alakjának számító állatorvossegéd nagyapja tiszteletére kapta második utónevét. Gyermekkorát Alcsútdobozon és Felcsúton, a fővárostól mindössze negyven kilométerre fekvő két szomszédos faluban töltötte. Ez a távolság földrajzi értelemben elhanyagolható, de kulturális szempontból hatalmas, szinte áthidalhatatlan.

Az 1960-as években nem a nemzetközi politika határozta meg a parányi Alcsútdoboz közhangulatát, sokkal inkább a mezőgazdaság kollektivizálásának befejezése. Ez volt a csendes forradalom, amely hatalmi eszközökkel, de a lakosság közreműködésével drámai módon felgyorsította a hagyományos paraszti társadalom és annak erkölcsi normáinak eltűnését.5 Két elemet érdemes itt kiemelni ebből a sokrétű változásból. Az első a magyar társadalom európai összehasonlításban is extrémnek nevezhető individualizációja. Egy nemzetközi felmérés szerint 1982-ben a megkérdezettek 85 százaléka nemleges válaszolt arra a feltevésre, van-e valami, amiért a családján kívül feláldozná magát.6 A második jelenség egy sajátos, a politikai hatalomtól függő, redisztributív jellegű, de döntő mértékben a családok gazdasági felhalmozáshoz vezető folyamat, amit Kovách Imre kulturális paraszttalanításnak nevezett7.

Orbán Viktor gyermekévei egybeestek a Dunántúl vidéki közösségei számára képlékeny, kétségekkel teli, átmenetet jelentő időszakkal. A régi társadalmi rend, amely túlélte a Horthy-rendszer összeomlását és a Rákosi-féle sztálinista rendszer támadását, gyorsan szétmállott a szocialista modernizáció csapásai alatt. Alcsútdoboz története és történelme ugyanolyan hétköznapi volt, mint sok más dunántúli falusi közösségé. Egy alig kétezer lakosú, felekezetileg széttagolt (egymás mellett élt katolikus, protestáns és a nem vallásosok egyre népesebb tábora) településről volt szó. A falu abból az egykori nemesi uradalomból nőtt ki, amelyet az itt a XIX. században jelentős arborétumot létrehozó Habsburg József nádor patronált.

A második világháború súlyosan érintette Alcsútdoboz és a környéki települések sorsát is. Noha a Kádár-korszakban senki sem beszélt a frontátvonulással járó borzalmakról, a falu öregjei őrizték a szovjet csapatok 1944. decemberi érkezését kísérő tömeges nemi erőszak és a faluban végrehajtott kivégzések emlékét.8 A fizikai erőszak traumatizálta az emlékezetet, de kibeszéletlen és kimondhatatlan maradt az államszocialista rendszerben.9 Az 1956-os forradalom ügye is kizárólag családi beszélgetésekben, néhány korty pálinka után, és lehetőleg a kíváncsi fülek elől védett helyen kerülhetett elő. Orbán Viktor és nemzedékének világa egy „átbeszélt történelem” nélküli világ volt, amelyben mindenki egyetlen nagy jelenben – a „szocializmusban” – éli le életét, mert nincs egyéb választása.

Nem csoda, hogy a fizikai erőszak felmutatása szerves része volt az átalakuló paraszti közösségek „régi világának”, és meghatározta az egyének pozícióját, lehetőségeit a magánéletben is. A családokban betöltött hierarchikus szerepet pontosan jelölte, ki az, aki erőszakkal sújthat a (rendszerint fiatalabb) családtagra. Abban a világban, amelyben Viktor cseperedett, majd felnőtté vált, az apák (és nem ritkán az anyák) rendre a testi fenyítés alkalmazásával nevelték gyermekeiket. Érzelmektől mentesen és utólagos lelkiismeret-furdalás nélkül verték őket, hogy tanuljanak belőle.10

Orbán Viktor édesapját, Orbán Győzőt ugyanazzal a névvel keresztelték 1940-ben, mint 23 évvel később az első született gyermekét. Viktor latinul győztest jelent, mintha már a családban átadott keresztnévben is megjelenne a felemelkedés görcsös akarása. Az új rendszerben agilisan mozgó Győző számára a hatvanas–hetvenes évek a személyes és társadalmi kibontakozás időszakát jelentették. Belépett az MSZMP-be, a felcsúti termelőszövetkezetet majd a gánti kőbányát igazgatta. Aztán 1982-ben (éppen akkor, amikor a fiatal Orbán Viktor a Kádár-rendszer kritikusává vált) óriási lehetőséget kapott: államközi szerződéssel egy éven át kutatómérnökként dolgozhatott a baráti Líbiában. A dollárban kapott fizetés komoly bónusznak számított a hiánygazdaságos Kádár-rendszerben, és tovább növelte a család társadalmi presztízsét a felcsúti közösségben. Győző gyarapodástörténete tökéletesen beleillik a magyar rendszerváltásba: a régi rendszerhez kötődő kvázivállalkozóként vágott bele az 1989-es átalakulásba, és – részben kapcsolati tőkéjének köszönhetően – sikeres nagyvállalkozó lett az új érában.

Orbán Győző ugyanakkor a paraszti világ patriarchális hagyományaihoz illeszkedő apafigurát testesítette meg. Egy 1988 áprilisában készült videóinterjúban Orbán „erőszakos emberként” jellemzi apját, aki hajlamos volt a családi konfliktusokat fizikai kényszer alkalmazásával rendezni.11 Orbán látszólagos természetességgel és ironikus mosollyal az ajkán meséli el az apjától kapott veréseket, amelyek néha olyan erős ütések voltak, hogy napokig nem tudott felkelni az ágyból. A családi fészekből kikerült fiatal felnőttként már lázadóként beszél, aki ugyanakkor képes felmenteni az apját, akit korábban annyira megvetett erőszakos természete miatt.

Az általános iskolai tanárként dolgozó logopédus édesanya volt az, aki ösztönzően hatott örök nyugtalan fiára. Erzsébet hamar rájött, hogy lázadó természetű, hiperaktív gyereke, aki egész délutánokat a sportpályán töltött, átlagon felüli szellemi képességekkel rendelkezik, ezért családi körben támogatóan beszélt a kis Viktor iskolai ambícióiról. A továbbtanulás kínálta az egyetlen lehetőséget arra, hogy elmeneküljön abból a világból, amiből jött, és ami szűkössé vált:

Ahonnan én jöttem, az kulturálatlan, nincs semmiféle kulturális tradíciója. Egy ilyen alkalmazotti réteg, a parasztsághoz sincsen semmiféle köze, állatokat tartottunk, de a paraszti kultúráról már rég nem volt szó abban a faluban, munkáskultúra semmilyen nem volt. Polgári kultúra elő sem jött. Én egy ilyen kulturálatlanságból jöttem.12

Sokat idézett és egyben érdekes megjegyzés ez a későbbi miniszterelnöktől, aki a falusi elitbe (üzemmérnök/logopédus) tartozó diplomás családban nőtt fel két olyan településen, amely már a Habsburg-időkben kísérleti szociális terepnek számított. Mintha a vidékről jött fiú érzékenyítő szándékkal magyarázná saját közegét a nagyvárosi filmeseknek. Szociológiai szempontból eklektikus, több egymáshoz nem illő, hatalmi kényszerrel összerakott társadalmi szövet rajzolódik ki Orbán 1988-as önvallomásából, amikor már felfogta a Kádár-rendszer zsákutcás jellegét, és kritikusan szemlélte saját családjának pályáját. Érezte, hogy annak a kis közösségnek a tagjai – rokonok, barátok, iskolatársak – könnyen eligazodtak a rendszerben, és anélkül alkalmazkodtak hozzá, hogy feltétlenül lelkesedtek volna érte. Éppen úgy tettek Kádár uralmával, ahogyan jó eséllyel őseik tették az Osztrák–Magyar Monarchiával, majd a Horthy-rendszerrel. Elfogadták, és belesimultak, amíg csak tartott.

A konszolidált Kádár-rendszerben több millió magyarhoz hasonlóan Orbán Viktor szülei is a család gyarapodásának szentelte mindennapjait. Tudomásul vették a rendszer létezését, és sosem kérdőjelezték meg annak legitimitását. Édesapja 1962-ben diplomázott a Debreceni Agrártudományi Egyetem mezőtúri mezőgazdasági gépész üzemmérnöki karán, de a felsőfokú tanulmánya és (papíron legalább) „értelmiségivé válása” nem változtatott a világról és a családi szerepekről alkotott nézetén. Ezt a felfogást örökölte a későbbi miniszterelnök is, aki egyetlen fiúgyermekét előbb labdarúgónak, majd elitkatonának szánta. Gáspár egyéni boldogulását tudatosan alárendelte saját értékrendjének, és csak rövid ideig tűrte fiának az értelmiségi körökben sikeresen induló spirituális közösségvezetői tevékenységét. A kemény nevelés, amelyet Felcsúton kapott, visszafordíthatatlanul rányomta bélyegét Orbán Viktor személyiségére, jellemére, érzelmi kompetenciáira. Egy 2020-as rádióinterjúban arról beszélt, hogy „ma már kiment a divatból a gyerekek megfegyelmezésének az az eszköze, ami az én időmben még általános volt. És a végeredményt tekintve talán nem is volt helytelen”.13

2. Öltöző, kollégium, laktanya: egy „fiús” világ

Orbán Viktor tizennégy évesen költözött családjával Székesfehérvárra, ahol olyan, több tízezer embert foglalkoztató vállalatok működtek, mint az Ikarus és a Videoton. Székesfehérvár nagyvárosnak tűnt akkor ahhoz a „kulturálatlan” falusi közeghez képest, ahol gyerekkorát töltötte. Az 1970-es évek végére az Orbán család anyagi helyzete stabillá vált, és ebből a fiatal Viktor is profitált. 1977-ben felvételt nyert a székesfehérvári Teleki Blanka Gimnáziumba, a megye legrangosabb tanintézményébe. Édesanyja közbenjárására ráadásul az egyetlen olyan osztályba kerülhetett, ahol a minden iskolatípusban és évfolyamon kötelező orosz nyelv mellett angolt is tanítottak. A nyugati nyelvek ismerete ritkaságnak számított az akkori Magyarországon: a nómenklatúra vagy a „régi” polgári értelmiség sarjainak kiváltsága volt, akik rokonoktól vagy magánórákon tanultak németül, angolul vagy (főleg lányok esetében) olaszul.

A gimnáziumban töltött négy év kulcsfontosságúnak bizonyult a fiatal Orbán szellemi és társadalmi formálódása szempontjából. Egyszerre jellemezték kíváncsi, magabiztos és dacos kamaszként. Iskolatársai között Orbán szellemi és politikai fejlődésének több központi alakját is megtaláljuk: Hermann Róbert történészt, Varga Tamás üzletembert, valamint nem utolsó sorban a kettővel fölötte járó Simicska Lajost, akivel Orbán hosszan tartó baráti kapcsolatot alakított ki.

Orbán első politikával kapcsolatos élménye az 1970-es évek végére nyúlik vissza, amikor is a Teleki Blankában működő Magyar Kommunista Ifjúsági Szövetség (rövidítve: KISZ) szervezet titkárává választották. Ebben a korszakban sok fiatal szerzett valamilyen tapasztalatot a KISZ-szel. S bár a tagságot nem tették kötelezővé, a legjobb tanulóknak erősen ajánlott volt, mivel előnyhöz juthatta őket a nem KISZ-tagokkal szemben az egyetemi felvételin. A korabeli KISZ már elsősorban egy saját életet élő szocializációs hálózatként működött, ám egyben egy erősen öregedő pártnak is az előszobája maradt. 1985-ben az MSZMP-tagok több mint 40 százaléka már ötven év felett járt, és égető szükség mutatkozott „népi származású”, okos és megbízható káderekre.14

1981 tavaszán Orbán kitűnő eredménnyel érettségizett, és hosszú tépelődés után félretette gyermekkora óta dédelgetett álmát, hogy hivatásos labdarúgó legyen. Tanulmányi eredményei lehetővé tették, hogy felvételi nélkül iratkozzon be az egyetemre. Egyrészt belátta, nem elég képzett focista, és bizonyos szint felett a technikai tudás hiánya nem kompenzálható állóképességgel, vagy éppen a focista Orbánra jellemző agresszív fellépéssel. Másrészt tudta, hogy a korabeli Magyarországon összeegyeztetetlen a labdarúgás világa és az értelmiségi életforma. Aki az elsőt választja, örökre kizárja magát a másodikból. Nem akasztotta végleg szögre a cipőjét, továbbra is – sajátosan hűséges szurkolóként – szenvedélyesen követte kedvenc csapatait: a hetvenes években rendkívül sikeres Újpestet, majd a nyolcvanas években az UEFA-kupa-döntőig menetelő Videotont.

Mint minden fiatal fiúnak a kortársai közül, az egyetemi tanulmányok megkezdése előtt le kellett azonban küzdenie egy kellemetlen akadályt: a kötelező katonai szolgálatot. Orbán személyes útkeresése ezen a ponton keresztezte a korabeli Magyarország általános krízisét.

Az 1980-as évek elején válságba került a kádári szocializmus és a magyar társadalom közötti pragmatikus kiegyezés, ami a stabilitáson és a folyamatos életszínvonal-növekedésen alapult.

Lengyelországban olyan mélységű változás indult el a Szolidaritás független szakszervezet révén, ami az 1981. decemberi, Jaruzelski-féle katonai puccs ellenére visszafordíthatatlannak bizonyult. A lengyel események komoly aggodalmat keltettek a budapesti pártvezetésben, miközben varsói mintára – bár nagyságrendileg szűkebb és koncentráltabb társadalmi bázissal – Magyarországon is elindult az önmagát demokratikus ellenzéknek nevező, másképp gondolkodó értelmiség politikai és közéleti szervezkedése.

1982 tavaszán Magyarország már az államcsőd szélén állt, és csak a Nemzetközi Valutaalaphoz (IMF) való csatlakozás mentette meg a fizetésképtelenségtől.15 A lakosságot azonban nem tájékoztatták a részletekről és a hosszú távú következményekről. A folyamatos áremelések, az üzemekben indult elbocsátási hullám (azaz a korábban tabuként kezelt munkanélküliség megjelenése a statisztikákban), valamint a folyó kiadások visszafogására irányuló megszorító intézkedések világosan jelezték, hogy óriási a baj.

A késő Kádár-korszakban az egyetemi tanulmányok előtt álló fiúk a többiekhez képest rövidebb, tíz hónapos előfelvételis katonai szolgálatot teljesítettek. Erre kijelöltek néhány laktanyát, ahová az adott egyetemre felvett újoncok bevonultak. Az „értelmiségiek” tehát egyszerre előnyös helyzetbe kerültek, azonban kellemetlen megkülönböztetésben is részesülhettek. Rajparancsnokaik általában két vagy három időszakon át szolgáló öreg katonák voltak, akik csak táposnak nevezték őket. A kiképzőtisztek azt feltételezték, hogy túl szabad levegőt szívnak a polgári életben, ezért ideológiai átnevelésre szorulnak. Ebben a kemény „férfivilágban” gyakran életre szóló barátságok, informális szövetségek, bajtársi kapcsolatok alakultak ki. Ugyanakkor mindennapos volt az újoncok lelki és fizikai fenyítése, az értelmetlen parancsok sora.

Ráadásul a zalaegerszegi laktanya düledező falai között nyoma sem volt a civil élet viszonylagos nyugalmának. Műveletlen, erőszakos, részeges tisztek otromba ideológiai előadásokat tartottak a Nyugat alkonyáról annak az állománynak, amelynek jelentős része már a nyugati kultúra, a nyugatinak vélt értékek szeretetében szocializálódott. A laktanya urai olyan disztópikus, mélyen eltorzult valóságban éltek, amelyben az újoncokat arra oktatták a nyolcvanas években, hogyan foglalják el egy NATO-ellenes háború esetén a magyar Néphadsereg fő stratégiai célpontját: Olaszország északi tartományait. Mindezt olyan leromlott állapotú műszaki eszközparkkal kellett volna teljesíteniük, amely a magyar–osztrák, vagy éppen a szintén közeli magyar–jugoszláv határt sem volt képes elérni.

Saját bevallása szerint éppen az 1981 őszétől 1982 májusáig tartó rövid zalaegerszegi időszak formálta át teljesen a felnőtt korba lépett Orbán Viktor világképét. A honvédségnek sikerült a korábban rendszer-kompatibilis fiatalból egy politikailag képzetlen, de határozottan ellenzéki érzületű fiatalembert faragni.

Az értelmetlen parancsok teljesítéséről és a folyamatos vegzálásokról szóló katonai élet elutasításától nem függetlenül később számos elmélet és találgatás látott napvilágot az akkori kommunista állambiztonsághoz fűződő viszonyáról. Ehhez az kényes témához érdemes körültekintően közeledni. Ungváry Krisztián évekig kutatott az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárában. Az 1989 utáni átvilágítási kísérletekről szóló könyvében azt állítja, hogy 1981–82-ben a Belügyminisztérium III/IV-es Csoportfőnökségének a helyi kirendeltségeként szolgáló zalaegerszegi laktanya katonai elhárítása Orbán Viktort társadalmi kapcsolatként tartotta nyilván. Ungváry megjegyzi, hogy a társadalmi kapcsolat minősítés „az állambiztonsági hierarchia legalacsonyabb lépcsőjének számított”, és a nyolcvanas években tömeges volt a néphadseregnél.16 Az elhárító szervek által megkörnyékezett fiatal katonáknak általában csak társaik apró fegyelmi ügyeiről kellett szóbeli tájékoztatást adniuk. Fedőnevet és „hírigény” szerinti feladatot nem kaptak, ideológiai nevelésben nem részesültek, konspiratív találkozókon nem vettek részt. Miniszterelnökként 2012-ben maga Orbán Viktor hozta nyilvánosságra a katonaságnál róla kiállított úgynevezett „A” kartont, de rövid idő után az oldal tartalma hozzáférhetetlenné vált.17 2015-ben nagy feltűnést keltett Simicska Lajos nyilatkozata arról, hogy a katonatárs és legjobb barát Orbán egyszer odament hozzá, és figyelmeztette, hogy jelentenie kell róla. Simicska állítása szerint a két fiatal megbeszélte, hogy szükség esetén együtt találják majd ki a jelentés témáját.18 Ungváry Krisztián hozzáteszi, hogy Simicska vádja inkább pozitív színben tünteti fel az operatív helyzetet dekonspiráló Orbánt, de a történetnek van egy másik szála is.19

Simicska szerint leszerelésük napján, 1982 májusában már nem a katonai elhárítás, hanem a BM III/III. Csoportfőnöksége kísérelte meg Orbán beszervezését, a későbbi miniszterelnök állítása szerint sikertelenül. Simicska ezzel kapcsolatosan a botrányos szakítás után, 2015 márciusában megjegyezte, hogy „harminc évig” hitt neki, de ma már nem tudja, mit gondoljon. A korszakkal foglalkozó történészek és publicisták – beleértve a rendszerváltó politikai elit állambiztonsági érintettségét leleplező Ilkei Csaba volt MDF-es politikust – egybehangzóan állítják, hogy Simicska ügynökvádját egyetlen hozzáférhető irat sem támasztja alá.20 A HVG ugyanakkor emlékeztet arra, hogy 2005-ben feltűnt a nyilvánosságban egy nyugalmazott állambiztonsági tiszt, bizonyos Mózes Miklós, aki a még nem Mediaworks-tulajdonú Fejér Megyei Hírlapnak elmesélte, hogy egy meg nem nevezett őrnagy 1982-ben Orbán Viktorral is „leült ugyan egy-két tapogatódzó beszélgetésre, de hamar kiderült, Orbán sok mindenre alkalmas, de az állambiztonsági szervekkel való titkos együttműködésre nem”.21

Miközben a katonai elhárítás Orbánnal szembeni eljárásáról nem maradt fent iratanyag, jóval gazdagabban dokumentált – ha nem is könnyen átlátható – a belügyi szervek tevékenysége. Egy ellenzéki parlamenti képviselőnek 2012-ben adott írásbeli válaszában maga a miniszterelnök több, az ÁBTL-től származó belügyi jelentést tett közzé az 1982–87 közötti időszakról. Az egyik 1987-ben keletkezett iratot a Szolnok megyei állambiztonság készítette, és félreérthetetlenül fogalmazott Orbán állambiztonsági érintettségével kapcsolatosan: „Dr. Orbánt 1982-ben beszervezési céllal tanulmányozta a BM III/III-2. Osztálya, de beszervezésétől elálltak.”22 Ugyanabban az iratban azt az 1982. május 11-én róla készített környezettanulmányt idézik (206-8/21/1982. sz.), amelynek tartalmát a kétezres években Pünkösti Árpád ismertette, és jelenleg egy szélsőjobboldali portálon, az interneten lehet hozzáférni.23 A Fejér megyei Rendőr-Főkapitányság állambiztonsági tisztjei alapos munkát végeztek: körbejárták Orbán Viktor gyermekkorának helyszíneit, és nem kevés ismerősétől szereztek információkat a „jelöltről”. Az operatív pszichológia műfajához sorolható írás rendkívül érdekes kordokumentum. A belügyesek kiemelték Orbán kiváló általános műveltségét, különösen a bölcsészettudományokra való hajlamát, érzékét, azonban túlságosan nyitott, magabiztos, képmutató, érdekcentrikus jellemére is figyelmeztettek. Felfigyeltek arra, hogy Orbán képes volt elfedni érzelmeit, bár nehezen viselte a csoporttól való függést és az alkalmazkodás kényszerét. A Belügyminisztérium tisztjei az apjától kapott túlságosan merev nevelésnek tulajdonítható makacsságot figyeltek meg benne, bár elismerték, hogy édesapja „sokrétű társadalmi szerepvállalása” elősegítette a fiatal Viktor politikai tudatának fejlődését. A feltérképezés azzal zárult, hogy minden jellemhibájával együtt Orbán a szocialista társadalmi rendszerhez hű fiatalnak számít. A környezettanulmányból nem hiányoztak sem a tárgyi tévedések (pl. a németet, nem pedig az angolt jelöli beszélt idegen nyelvként, illetve a Ferencvárost nevezi meg kedvenc csapataként), sem a tendenciózus megállapítások, az ideológiai sematizmus. Két tekintetben azonban hiánypótló. Egyrészt megörökíti a fiatal Orbán rövid átmenetét a Kádár-rendszerhez való azonosulástól a létező szocializmus kritikájáig. Másrészt éles szemű jellemzést nyújt Orbán belső, pszichológiai világáról. Az 1982-es környezettanulmányban felsejlik a sikerorientált, ellentmondást nem tűrő vezér.

Az Orbánnal szemben megfogalmazott ügynökvádak egyik visszatérő eleme egy tágan értelmezett, homályos módon megpendített „moszkvai” szál. Az utóbbi évtizedekben a vád többször visszaköszönt a sajtóban, valamint a félnyilvánosságot jelentő blogokban. A korábban idézett 2015-ös HVG-cikk ugyanarra a volt állambiztonsági tisztre hivatkozott, aki 1982-ben foglalkozott Orbán Viktorral. Hat évvel később – az akkor már egyetemet végzett, intenzív közéleti tevékenységet kifejtő – Orbánt ismét behívták a tatai laktanyába. (A katonai zsargonban rigóknak becézték a rövid tiszthelyettes képzésre visszahívott diplomásokat.) Kádár János híres kifejezésével élve ezzel is „kellemetlenkedni” akartak a fiatal ellenzékivel szemben. Az elhárítótiszt azonban elintézte, hogy a fiatal jogászt, aki után – elmondása szerint – az orosz KGB is „érdeklődött”, helyezzék mégis Zalaegerszegre. Rendkívül érdekes a szovjet állambiztonsági szervre tett rövid utalás. Simicska Lajos hasonlóképpen azt állította, hogy Orbán Viktor már az 1980-as években az akkori szovjet állambiztonsági gépezet látókörébe került, és a Moszkvában feltehetően őrzött kompromittáló bizonyítéktól eredeztette a későbbi miniszterelnök 2009 utáni külpolitikai pálfordulását és a putyini Oroszországhoz való közeledését. Egy 2022. decemberi blogbejegyzésében Káncz Csaba kül- és biztonságpolitikai szakértő saját belső forrásaira hivatkozva azt állította, hogy 1989-ben Kárpáti Ferenc honvédelmi miniszter bevitte a Fidesz-társalapító kézzel írott hálózati jelentéseit Németh Miklós kormányfőnek. A jelentésekben Orbán az 1981–82-ben vele szolgáló zalaegerszegi katonatársak vallási beállítottságáról és politikai irányultságáról számolt be részletesen a kommunista katonai elhárításnak. Németh Miklós akkor nem tett érdemi lépéseket az ügyben. Az akta – vagy annak egy része – később Stefán Géza vezérezredeshez került, aki 1994 és 2009 között a katonai elhárítást irányította. Káncz közlése szerint több, egymástól független, egybecsengő forrás azt állítja, hogy a későbbi miniszterelnök hálózati jelentéseit máig Moszkvában őrizik.24 (Stefán Géza 2009. június 21-én, 67 évesen hunyt el, a Honvédelmi Minisztérium közlése szerint tragikus hirtelenséggel.) A történész sajnos nem tud mit kezdeni egy – akár életszerűnek hangzó – állítással. Az élő koronatanúk (pl. Simicska Lajos és Németh Miklós) azóta elhallgattak, a vádak soha nem nyertek érdemi megerősítést. Orbán Viktor esetleges állambiztonsági érintettségének kérdése jól tükrözi az 1989 utáni közéleti átvilágítás általános hiánya miatti helyzet zavarosságát, hosszútávon is mérgező jellegét.

3. Egy elitcsapat tagja

Orbán Viktor 1982 szeptemberében a fővárosba költözött, és megkezdte tanulmányait a budapesti Eötvös Loránd Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Karán. Ezzel bekerült egy olyan elitcsapatba, amely a késő Kádár-korszakban is számos előnyhöz és előjoghoz juttathatta annak tagjait. A mélyülő gazdasági válság ellenére ugyanis nem akadt el a korábban működő társadalmi mobilitási pálya. Csak éppen más irányba fordult, a köztes szürke zóna, a gmk-k, a bontakozó magángazdálkodás irányába.

A leendő jogászok, mérnökök, közgazdászok egyre kevésbé hittek a rendszerben, és pesszimistán tekintettek Magyarország jövőjére. Az egyetemi hallgatók más társadalmi csoportoknál korábban és intenzívebben érezték, hogy Leonyid Iljics Brezsnyev SZKP-főtitkár halálával a hanyatló keleti tömb fordulóponthoz érkezett. Netán a végállomáshoz.

Mielőtt folytatnánk, érdemes megemlíteni a rendszerváltás utáni magyar egyetemi hallgatóság fájdalmasan feltűnő passzivitását, ami regionális (kelet-közép-európai) szinten egyedülálló. 2010. után a felsőoktatási intézményekbe járó 18–30 év közötti több százezres tömeg jórészt elfogadta az autoriterré váló új politikai rendszer játékszabályait. A magyar fiatalok elenyésző számban vettek részt politikai vagy érdekvédelmi tüntetéseken, meg sem kísérelték visszacsempészni az egyetemek életébe a rendszerváltás után felelőtlenül száműzött „politikát”. Sőt, a közélet iránti érdeklődést, a kritikai gondolkodást. 2022-ben nem álltak ki testületileg a nagy számban demonstráló középiskolások és tanárok mellett, 2023-ban pedig semmiféle tiltakozást nem fejeztek ki, amiért a magyar kormány politikája miatt az Európai Unió kilátásba helyezte a magánegyetemmé átalakított intézmények kizárását az egyetemközi mobilitási programokból.

Igazságtalannak tűnhet eleve előnytelen párhuzamba helyezni a mai fiatalokat neves és rendszerváltó elődjeikkel. Utóbbiak rendelkezésére álltak a szakkollégiumok, és sokszínű, élénk klubmozgalomban élhették ki magukat. A kollégiumok az önképzés helyszínei voltak, illetve a polgári-demokratikus, vagy éppen eurokommunista szocializáció műhelyei. A nyári táborok pedig nemcsak a féktelen bulizás, hanem a korabeli progresszió engedélyezett találkozási pontjainak számítottak. Tény azonban, hogy a nyolcvanas évek lázadó fiataljai maximálisan igyekeztek is kihasználni a rendszer által biztosított „szabadság kis köreit”. A lázadni kívánó mai fiatalok jó része viszont már nem Magyarországon képzeli el jövőjét. Nem közösségben gondolkodik, hanem az egyéni boldogulás útjait keresi.

Sokat számított az is, hogy Orbán és a későbbi Fidesz-alapítótagok olyan társadalmi közegből érkeztek a fővárosba, ahol szigorú elvárás volt az egyetem gyors és sikeres elvégzése, aztán valamilyen „biztos állás” elfoglalása. Azaz a rendszer keretein belüli mozgás.

Az igazi érvényesülési lehetőség egy évvel később jelentkezett. 1983 őszén Orbán Viktor elhagyta a Budaörsi úti kollégiumot és bekerült a Móricz Zsigmond körtér szomszédságában kifejezetten joghallgatóknak létrehozott új szakkollégiumba, amely 1985-ben felvette a magyar politikatudomány kiemelkedő alakja, Bibó István nevét. Ez a közeg egészen más dimenziót nyitott meg Orbán és kollégiumtársai számára. A kollégium hosszú éveken át olyan közösséget kínált a Budapestre érkezett fiatal jogászoknak, amely révén elmenekülhettek a „létező szocializmus” szellemi apátiából, és lehetőséget kaptak a rendszer tűréshatárainak próbálgatására. Gyűléseiken, megbeszéléseiken kiismerhették a demokrácia alulról szerveződő formáit. A különböző kulturális és társadalmi kérdésekről szóló vitákat indítványok és demokratikus (nyugati) modelleknek megfelelő szavazások követték.

A szakkollégisták egy villában laktak Buda szívében, a Gellért-hegyen. A kollégium későbbi igazgatója, Stumpf István akkori tanársegéd informális befolyása az egyetemi szférában messze meghaladta hivatalos pozícióját. Horváth István belügyminiszter vejeként olyan lépéseket engedhetett meg magának (és az általa vezetett közösségnek), ami mások számára elképzelhetetlen volt. Apósával fenntartott viszonyának köszönhetően időben értesült a bel- és külpolitikai rezdülésekről, és alkalomadtán személyes védelmet biztosított pártfogoltjai számára.25

1984-ben a Bibó Szakkollégium diákjai indították el a máig megjelenő Századvég című folyóiratot, amelyből később a rendszerváltó korszak egyik legbefolyásosabb agytrösztje született meg. A Századvég jelentősége párhuzamba állítható az 1900–1919 között megjelenő Huszadik Század című társadalomtudományi folyóirattal. Gyurgyák János irányításával a bibósok szellemi műhelye a népi-urbánus-konzervatív-polgári radikális hagyomány kreatív ideológiai keverékét alkotta meg, amivel sikerült meghaladniuk a sablonos marxizmust és az 1968-as újbaloldali hullámot is.

A történelem fintora, hogy 2018-ban a hatalomba beágyazott Fidesz épp ezen a folyóiraton keresztül üzent az „áruló” jobboldali értelmiségnek, amikor a Századvég nyomdába készülő 88. lapszámát bezúzták, és visszavonták egy kifejezetten politikai okok miatt kifogásolt tanulmány miatt. Az írás szerzője, Bod Péter Ákos konzervatív közgazdász és volt jegybankelnök kendőzetlenül bírálta a kormány általa rombolónak tekintett bér- és fejlesztéspolitikáját. Az „árulásnak” tekintett kiállást pedig meg kellett torolni.26

A fiatal Orbán politikai képzésében különleges szerepet játszottak azok a szemináriumok, amelyeket független gondolkodású, vagy egyenesen a korabeli ellenzéki szervezkedésekhez közelálló értelmiségiek szerveztek a szakkollégisták számára. Köztük volt az alapító Kéri László nevelőtanár-politológus, aki nélkül valószínűleg nem született volna meg a Fidesz. A Bibó Szakkollégium (Stumpfot követő) igazgatója, Gyekiczki András (1958–2020) szerint Kéri igyekezett „egy táborba terelni” azokat a joghallgatókat, akik a szakismereten túl a társadalom helyzetével, az ország történetével is tisztában akarnak lenni.27 1983 őszén Fellegi Tamás, az ELTE ÁJK fiatal egyetemi tanársegédje Kelet-európai válságok: Magyarország 1956 címmel tartott szemináriumot egy olyan témáról, amely még mindig erős tabunak számított a korabeli nyilvánosságban. Fellegi nemcsak az első professzionálisan (és részben Nyugaton) képzett magyar politológusok egyike, hanem egy olyan agilis figura volt, aki otthonosan mozgott a társadalomtudományokban és a politikai filozófiában. Első fontos műve az olasz kommunista párt legjelentősebb teoretikusának tartott Antonio Gramsci hegemóniakoncepciójának kritikai elemzése volt28 – Gramsci újrafelfedezéséről a magyar jobboldalon még szó lesz e könyvben.

A magyar forradalom és a későbbi keleti-európai (csehszlovák, lengyel) társadalmi és politikai válságok összehasonlító elemzése felnyitotta Orbán szemét a Kádár-rendszer ősbűnére: az 1956-os forradalom véres eltiprására, majd társadalmi emlékének eltüntetésére. Az egész rendszer hazug jellegét éppen az adta, hogy 1956 tagadására építette fel legitimitását.29 Orbánék a vitakörökön és a frissen megjelenő, illegálisan nyomtatott, de különösebb következmények nélkül kézről kézre járó szamizdat kiadványokon keresztül tárták fel az ősbűnre épülő Kádár-rendszer erkölcsi romlottságát. A kádárizmusban már azok sem hittek, akik jelentős anyagi előnyt faragtak belőle. Az ideológiai talajvesztést a rendszeren belül otthonosan mozgó KISZ-vezetők is érezték, mint például Gyurcsány Ferenc későbbi szocialista párti vezető és miniszterelnök. Nem tudjuk, mikor találkozott először Orbán és Gyurcsány. Az bizonyos, hogy az 1989. februári Fekete Doboz-os interjúban – mintha önmaga tükörképét keresné saját ellenfeleiben – a szintén vidékről feltörekvő Gyurcsányban látja a tehetség szikráját:

A KISZ-esek közül nincsen normális, tárgyalóképes ember. Egyetlen ember van a KISZ-esek közül, akit én ismerek, akit komolyan kell venni, ha az ember tárgyal vele, mert az próbára teszi az ember képességeit, az egy Gyurcsány nevű ember. Az összes többi az komolytalan. Sajnálom, kedves KISZ-urak (nevetés). A Szilvásy (György) az, aki még úgy-ahogy. Az összes többi az… Ők nem azt tanulták meg, amikor politikussá szocializálódottak, ami egy nyílt vitában szükséges. Belőlük hiányoznak ezek a képességek. A Gyurcsányt leszámítva, mondom, akiket én ismerek.30

A nyolcvanas években értelmiségivé váló, 1987-től politikusnak készülő Orbán gondolkodásában központi szerepet játszott Lengyelország. Az ellenzék ott nem pusztán erkölcsi tanúságtételt tett, mint Magyarországon és a többi kelet-európai országban, hanem párhuzamos társadalomba rendezte hálózatát. 1980–81-ben a lengyel ellenzék emberek milliót tudta becsatornázni a Szolidaritás független szakszervezetbe, a katolikus egyház védőernyője alatt pedig a hivatalos ideológiától mentes társadalomképet, tömegkultúrát és értékrendet közvetített. Jadwiga Staniszkis kifejezésével élve a lengyel ellenzék megteremtette azt az „önkorlátozó forradalmat”, ami nem követelte magának a politikai folyamatok irányítását, de megdöntötte a kommunista párt ideológia monopóliumát.31

Orbánra és diáktársaira nagy hatással volt Wacław Felczak lengyel történész és másképp gondolkodó, aki az 1970-es évek vége óta a kétoldalú történelmi kapcsolatok kutatójaként gyakran látogatott Magyarországra. 1987 őszén Orbán részt vett az akkor már Bibó István Szakkollégium Ménesi úti épületben tartott szemináriumán, és megértette, hogy túl kell lépni a rendszerrel szembeni értelmiségi indíttatású és kontemplatív jellegű ellenállás eszméjén.32 A szakkollégisták és mentoraik gyanakvással tekintettek Mihail Gorbacsov szovjet pártvezető reformpolitikájára, mert kizárólag rendszeren belüli változtatást ígért. A problémákra adandó válasz szerintük nem a kifulladó szocializmusban, a Moszkvából irányított reformokban, hanem egy új politikai és társadalmi berendezkedésben állt.

Addigra jelentős változások következtek be Orbán életében is: 1986-ban kollégiumtársával, Lévai Anikóval kötött házasságot, aki szolnoki értelmiségi (és vallásos) közegből származott. A fiatal pár egy ideig még a Ménesi úti kollégiumban lakott. 1987 márciusában Orbán „jeles” minősítéssel védte meg a Társadalmi önszerveződés mozgalom a politikai rendszerben (A lengyel példa) című szakdolgozatát, amelynek témavezetője ugyanaz a Fellegi Tamás volt, akinek szemináriuma keltette fel Orbán érdeklődését a jelenkori társadalmi kérdések iránt.

Az 1986–87 között megírt szakdolgozat gondolatgazdag, intellektuálisan érett szöveg. A hivatkozott szerzők között megtaláljuk Antonio Gramscit, Jürgen Habermast, Bibó Istvánt, a kortárs szerzők között pedig Szabó Mátét, Pokol Bélát, Ágh Attilát, Gombár Csabát, Magyar Bálintot és Alain Touraine francia szociológust.33 A dolgozat érvelésében felsejlik Leszek Kołakowski, Jacek Kuroń és Adam Michnik „lehatárolt forradalom”, illetve a bibói „korlátozott forradalom” elmélete. A szöveg világosan üzente, hogy a nyílt politikai konfrontáció helyett a párhuzamos (civil) társadalom építésére kell helyezni a hangsúlyt az abszolút hatalommal szemben. Orbán a következőképpen összegezte mondandóját:

A Szolidaritás felszínen maradása azt a tanulságot is hordozza, hogy egy mozgalom elsődleges feladata a közhatalmi szféra visszaszorítása, a szabad szerveződés terepének kialakítása. Közép-Kelet-Európában nem léteznek hagyományos értelemben vett civil társadalmak, a kifejezést a csak „mindennapi élet” területének jelölésére használhatjuk. Ebből a „mindennapi élet” szférából nőtt ki a Szolidaritás, teremtette meg legális létének feltételeit, és kezdte meg a „mindennapi élet szférájának” átstrukturálását. Ez a tény megengedi azt az állítást, hogy szemben a nyugat-európai mozgalmakkal – ahol a mozgalom a civil társadalom alapján szerveződik meg – Lengyelországban a mozgalmak teremtették meg a civil társadalmat.34

10–15 évvel később ebből a gondolatkörből indult a politikai közösségépítés a polgári világkép mentén, majd 2002 után ennek radikális újratervezése azzal a céllal, hogy a kádári habituális világ visszahozásával felépíthető legyen egy új gazdasági és kulturális elit, amely majd átalakítja a társadalomszerkezetet. A nyolcvanas évek szociológiai szakzsargonja mögött világosan felsejlik a szövegben Orbán politikacentrikus gondolkodása is. A politikai állam kontra polgári társadalom vitánál, amivel értekezését indította, sokkal jobban foglalkoztatta a válságból való politikai és társadalmi kibontakozás esélye. Lengyelországról értekezett, de Magyarországra és a haldokló Kádár-rendszerre gondolt.

Orbán Viktor és a korai Fidesz önszerveződésében és anyagi támogatásában senki nem játszott olyan szerepet, mint Soros György. Az 1930-ban Budapesten született, de a holokauszt után Nyugatra kivándorolt Soros személyisége köré számtalan legenda és számtalan tudatos dezinformáció is épült.35 A mai Orbán Viktor propagandagépezete szerint Soros György maga a megtestesült gonosz, aki Molnár Attila Károly, később Békés Márton megfogalmazásában a fondorlatos erőszakkal kinyitott társadalom létrehozásán dolgozott a rendszerváltás utáni Kelet-Európában és mindenekelőtt szülőföldjén, Magyarországon.36

Vitathatatlan, hogy Soros György az általa létrehozott alapítványon keresztül jelentős befolyást gyakorolt a magyar rendszerváltásra és az 1989 utáni demokratikus berendezkedésre. Nóvé Béla szerint az alapítvány létrejötte megtörte a szellemi élet finanszírozásában évtizedekig gyakorolt állami monopóliumot, és megalapozta az értelmiség-vezérelt magyar rendszerváltást. Az 1984-ben aláírt együttműködési szerződés a Magyar Tudományos Akadémiával új helyzetet teremtett a magyar tudományos és művészi élet támogatásában. Aczél György, Berend T. Iván, Vásárhelyi Miklós és Kardos László személye szavatolta a Soros Alapítvány formális „rendszerkompatibilitását”. Valójában miután az állampártnak csekély befolyása volt a pályázatok elbírálására, amit a Vásárhelyi Miklós vezette kuratórium végzett, ezzel elindult a tudományos és kulturális élet támogatásának kiszervezése.

A Soros Alapítvány nemcsak „kipótolta” az anyagi forrásokban egyre szűkölködő Kádár-rendszert, hanem az 1994-ig Magyarországnak juttatott mintegy 50 millió dollárnyi támogatás révén messze a magyar közművelődés legjelentősebb szereplőjévé vált.37 Az 1980-as évek második felében a Soros Alapítvány nemcsak közgazdászok, szociológusok, írók százainak tette lehetővé külföldi kutatóút vagy alkotói ösztöndíj elnyerését, hanem egy hárommillió dolláros beruházás keretében közel ötszáz fénymásoló és sokszorosító géppel, számítógéppel és egyéb technikai eszközzel is támogatta a magyar egyetemeket és akadémiai kutatóközpontokat. Beszédes adat, hogy az 1990-ben megválasztott parlamenti képviselők egyharmada kapott valamilyen ösztöndíjat vagy anyagi támogatást a Soros Alapítványtól.

Köztük voltak Orbán Viktor és harcostársai, akikben Soros az esetleges rendszerváltás ígéretes szereplőit látta. 1986 szeptemberében Soros meglátogatta a Bibó Szakkollégiumot és hosszasan beszélgetett a fiatal jogászokkal, társadalomtudósokkal, akik igen jó benyomást tettek rá.38 A következő években a Soros Alapítvány jelentős összegekkel támogatta azokat a szakkollégistákat, akik 1988 márciusában megalakították a Fideszt. Szájer József az 1986–87-es tanévben tanult Oxfordban, őt Németh Zsolt követte. 1988 áprilisától az 1990-es parlamenti választásokig Orbán Viktor is nagyrészt a Soros Alapítvány támogatásából tartotta fent magát, előbb, mint a Miszlivetz Ferenc és Bába Iván irányításával létrejött Közép-Európa Kutatócsoport tagja (havi tízezer forintért, ami ekkor igen tisztességes fizetésnek számított), majd 1989 szeptemberétől mint Soros-ösztöndíjas (az oxfordi Pembroke College vendégeként összesen tízezer dolláros ösztöndíjat kapott). Az év elején összeállított kutatási tervben Orbán hangsúlyozta, hogy Kelet-Európában a civil társadalom kulcsszerepet játszik a politikai átmenetben, és a nyugati liberális, különösen a nagy-britanniai hagyományok tanulmányozása segítené a fiatal aktivistákat saját politikájuk kialakításában.39 A tervezett kilenc hónaphoz képest azonban Orbán csak 1989 decemberéig maradt Nagy-Britanniában. Lánya születése és a Kelet-Európában zajló átalakulások felgyorsulása, valamint az első magyarországi demokratikus választások közeledte arra késztette, hogy megszakítsa a tulajdonképpen okafogyottá vált tanulmányutat.

Ahogy Marx írta, már nem értelmezni, hanem megváltoztatni kellett a világot. Orbán számára Oxford hasznos tapasztalat marad: itt ismerkedett meg a lengyel kortárs filozófia egyik nagy alakjával, Zbigniew Pelczynskivel; itt szerzett első kézből tapasztalatot Margaret Thatcher neoliberális-konzervatív forradalmáról; és itt kötött tartós barátságot Roger Scruton brit konzervatív filozófussal, aki évekkel később harcos csodálója lett. Orbán Viktor neve sokáig szerepelt a neves oxfordi diákok (a Famous Oxonians) honlapján, majd 2014 augusztusában magyarázat nélkül eltüntették a magyar politikus nevét. 2017-ben rövid ideig ismét előkerült, majd végleg kimaradt a kellemetlenné vált vendég.40

Jegyzetek

I. A Kádár-korszak gyermeke

1 Fejér Megyei Hírlap, 1963. május 31. A kötetben felhasznált nyomtatott sajtótermékek forrása az Arcanum Digitális Tudománytár.

2 Majtényi György: A Kádár-kor társadalma. MTA doktori értekezés, Budapest, 2020, 222. o.

3 Horváth Sándor: Kádár gyermekei. Ifjúsági lázadás a hatvanas években. Nyitott Könyvműhely, Budapest, 2009, 244–245. o.

4 Rényi Pál Dániel: Győzelmi kényszer. Futball és hatalom Orbán világában. 444–Magyar Jeti, Budapest, 2022, 7. o.

5 Vö. Kovách Imre: A vidék az ezredfordulón. Argumentum, Budapest, 2012., és Ö. Kovács József: A paraszti társadalom felszámolása a kommunista diktatúrában. Korall, Budapest, 2012.

6 Beluszky Tamás: Értékek, értékrendi változások Magyarországon 1945 és 1990 között, Korall, 2000. 1. szám, 150. o.

7 Kovách Imre: A magyar társadalom „paraszttalanítása" – európai összehasonlításban, Századvég, 2003. 28. szám 41–65. o.

8 A Fejér megyei frontátvonulásnál a civileket ért erőszak rekonstrukciója: Váltóállítás. Csikós Gábor – Kiss Réka – Ö. Kovács József szerk.: Diktatúrák a vidéki Magyarországon 1945-ben. MTA BTK–Nemzeti Emlékezet Bizottsága, Budapest, 2017, 84. o.

9 A jelenségről lásd Pető Andrea: Elmondani az elmondhatatlant. A nemi erőszak Magyarországon a II. világháború alatt. Atlantisz, Budapest, 2018.

10 Kulcsszerepet töltött ebben a nevelési folyamatban az iskola is. Lásd Romsics Ignác önéletrajzát, Hetven év – Egotörténelem 1951–2021. 1. köt., Líra, Budapest,2021.

11 Jávor István – Vági Gábor: Mi leszel, ha nagy leszel?, Fekete Doboz Alapítvány, 1989. Megtekinthető az Indavideo.hu-n.

12 Uo.

13 Orbán Viktor péntek reggeli rádióinterjúja. Kossuth rádió, 2020. július 24.

14 Az állampárt tagságának szociológiai elemzése in Hell Roland: Adalékok a Kádár-rendszer politikai elitjének vizsgálatához: Az MSZMP tagságának és függetlenített apparátusának összetétele a számok tükrében. Jog, Állam, Politika, 2010. 3. szám, 117–138. o.

15 Mong Attila: Kádár hitele. A magyar államadósság története 1956–1990. Libri, Budapest, 2012, 171–174. o.

16 Ungváry Krisztián: A szembenézés hiánya – Felelősségre vonás, iratnyilvánosság és átvilágítás Magyarországon 1990–2017. Jaffa, Budapest, 2017, 106. o.

17 A Miniszterelnok.hu weboldalon egyetlen felirat szerepel: „Hiba lépett fel az oldal betöltésekor”.

18 Simicska a Mandinernek: Orbán odajött hozzám, és azt mondta, jelentenie kell rólam. Mandiner, 2015. március 8.

19 Ungváry: A szembenézés hiánya. 108. o.

20 Ilkei Csaba: Ügynökök az Országgyűlésben. Szerzői kiadás, Budapest, 2018.

21 Hol az akta? – Simicska kaszárnya-sztorija. HVG, 2015. március. 9.

22 Lásd erről Tárgy: Orbán Viktor tevékenységéről. Mandiner, 2012. április 5.

23 Miért nem akarja Orbán Viktor az állambiztonsági múlt feltárását?, Kuruc.info, 2012. március 6.

24 Káncz Csaba 2022. december 26-ai Facebook-bejegyzése, Káncz Csaba geopolitikai jegyzetei.

25 Ilkei Csaba: Ügynökök az Országgyűlésben. 195–200. o.

26 A nyílt cenzúra csak részleges sikerrel járt: a bezúzott lapszám az interneten máig hozzáférhető és olvasható:, BLOGÁSZAT, napi blogjava: Századvég 88. szám (pdf), 2018. szeptember 29.

27 Pünkösti Árpád: Szeplőtelen fogantatás (10). Népszabadság, 2001. június 2.

28 Fellegi Tamás László: A hegemónia-koncepció Gramsci felfogásában (Adalék egy fogalom értelmezéséhez). Társadalomtudományi Közlemények, 1982. 3. szám, 442–454. o.

29 Debreczeni: Orbán Viktor. 94–95. o.

30 Orbán Viktor és a KISZ-esek. Fekete Doboz Alapítvány, 1989. Megtekinthető a Youtube videómegosztón.

31 A lengyel szociológus munkája azonnal megjelent magyar fordításban a demokratikus ellenzék kiadójánál: Jadwiga Staniszkis: Önkorlátozó forradalom. AB Független Kiadó, Budapest, 1982.

32 Mitrovits Miklós: A lengyel út. A magyar–lengyel ellenzéki kapcsolatok 1976–1989. Jaffa, Budapest, 2019, 125–127. o.

33 A szakdolgozat teljes szövege és a bírálók értékelése letölthető: a Miniszterelnok.hu-ról. A szakdolgozatból cikk is született: Fellegi Tamás László – Orbán Viktor: Új hegemónia – Ellenzéki mozgalmak Lengyelországban 1980–81. Századvég, 1987. 3. szám, 53–77. o.

34 Orbán Viktor: Társadalmi önszerveződés mozgalom a politikai rendszerben (A lengyel példa). 66–67. o.

35 A korabeli nemzetközi sajtó gyakran foglalkozott Soros György üzleti és közéleti tevékenységével. Egy átfogó, alapos és higgadt életrajzi portrét közölt Connie Bruck: The World According to Soros. The New Yorker, 1995. január 23., 54–78. o.

36 A rendszerváltás utáni magyar liberális demokrácia korabeli konzervatív kritikája in Schmidt Mária – Tóth Gy. László szerk.: Janus-arcú rendszerváltozás. Kairosz, Budapest, 1998.
A nyitott társadalomról lásd ebben a köteteben Molnár Attila Károly írását, 248–271. o.
Az Orbán-rendszer dehumanizált Soros-képét tükrözi Békés Márton szerk.: A Nagy Terv – A Soros-birodalom Közép-és Kelet-Európában. Budapest, Közép- és Kelet-Európai Történelem és Társadalom Kutatásáért Közalapítvány, 2021.

37 Nóvé Béla: Tény/Soros. A magyar Soros Alapítvány első tíz éve. 1984–1994. Balassi, Budapest, 1999, 12. o.

38 Debreczeni: Orbán Viktor. 58. o.

39 Az önéletrajzot és a kutatási tervet a L’Express című francia hetilap 2018. március 30-ei számában közölte.

40 Lásd Hidden in plain sight – Oxford and its uncomfortable alumni. Uncomfortableoxford.co.uk

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License