Kerékgyártó István

Fecske Milán
élete, jó sora és viszontagságai

— részlet —

KALLIGRAM
2023

Copyright © Kerékgyártó István, 2023
ISBN 978 963 468 395 7

Kakuk Marcinak

Első könyv

Az első fejezetben
megtudjuk Fecske Milánról, hogy már gyerekkorában idegen országokba vágyott, majd az első útjára el is kísérjük, ahol csodálatos dolgokat lát

Nekem az ismeretlen vidékeken való csavargás okozza a legnagyobb gyönyörűséget, amit egy gyerekkori kirándulásom óta tudok. Két baráti családdal az Aggteleki-cseppkőbarlangból jövet fölkerestük apám ismerősét, aki az ottani erdőgazdaságnál dolgozott. Ő kísért el bennünket arra a titkos erdei útra. Úgy nyolc éves lehettem.

Az erdész mutogatta, melyik a gyertyán, melyik a kocsánytalan tölgy, még egy sárga-fekete foltos szalamandrát is láttunk, de a fő célunk – amibe némi rejtelmes tilalom is vegyült, hisz még a felnőttek is lehalkították a hangjukat, amikor erről beszéltek – a határ meglátogatása volt. Azt már értettem, hogy a határ az a vonal, amin túl a külföld van, egy másik ország, ahol máshogy beszélnek, mások az ételek, és az autók rendszáma is más. Oda csak útlevéllel lehet menni, ami nekünk nem volt, de nem is akartunk átmenni, csak megnézni, hogy fest az a külföld, mert közülünk csak Jázmin bácsi lépte át egyszer országunk határát.

Álltunk a sorompó előtt, ami az erdőgazdaság murvával fölszórt földútját metszette át, és néztük a külföldet. Szép volt! Tetszett nekem az a külföld! Mintha nagyobbak lettek volna a hegyek, magasabbak a tölgyek, talán zöldebbek is, a külföldi cinkéket is hallottam, ahogy jó hangosan énekeltek. És akkor apám átdugta a jobb lábát a sorompó alatt. Mellé szaladtam, én is átdugtam, aztán a többiek is, gyerekek, férfiak, asszonyok, mind a tízen, mert annyian voltunk, és azt kiabáltuk:

– Nézzétek, a lábam már külföldön van!

– Figyeld, Milán, ez már a külföld! – üvöltötte mellettem Jázmin Ödönke.

– Bizony, fiam, ez már az! – kurjantotta az apja. Itt már úgy beszélnek, hogy nastupování, vystupování, plzenpivo! És mind Škodával járnak!

– Nastupování, vystupování, plzenpivo! – kiabáltuk mi gyerekek is, pontosabban csak próbálgattuk, de mindig elakadt a nyelvünk, mert nehéz volt azokat az idegen szavakat kimondani.

És ahogy néztem a sorompón túli világot, elhatároztam, ha felnövök, akkor sokat járok majd külföldre, mert milyen érdekes lehet azokat a furcsa nyelveket hallgatni – persze majd én is megtanulok néhányat –, enni azokat a másféle ételeket – mindent megeszek, amit ők is megesznek –, megismerni a külföldi embereket, akik nyilván mindent másképpen csinálnak, mint mi – velük csinálom majd én is –, fogadkoztam.

És akkor elfogott valami határtalan, megmagyarázhatatlan szabadságvágy, hogy én most szabályokat, tilalmakat felrúgva, azonnal külföldön akarok lenni. Hirtelen átbújtam a sorompó alatt, és elkezdtem befelé rohanni a másik ország erdejébe, de olyan szaporán, mint az ürge, szinte már kettőt taposva egy nyomba.

A többiek annyira megrémültek, hogy még kiáltani sem tudtak, de nem úgy az erdőgazdasági atyafi, aki elüvöltötte magát:

– A kurva anyádat, öcsém! – és utánam iramodott. Mikor elkapott, lekevert két pofont, és azt morogta:

– Majd kirúgatom magam miattad, mi? te kis hülye, hát mit képzelsz? – és a karomat keményen megragadva visszavonszolt a hazámba. De én egy pillanatra sem bántam meg a szökésemet, mert az alatt az egy perc alatt is éreztem, miféle különös izgalom járja át az embert külföldön, és tudtam, mostantól arra fogok készülni, hogy világjáró legyek.

Apám is adott két hatalmas pofont, de balkezes lévén a jobb képemre mérte az elsőt, a tenyerest, pont oda, ahol a másik abbahagyta visszakézből, mert ő jobbkezes volt.

Sokszor eszembe jutott apámnak ez a két hatalmas taslija, mert ezek voltak az utolsók, amiket tőle kaptam, ugyanis a kirándulást követő második héten eltűnt anyám életéből és az enyémből. De úgy rendesen. Soha többé nem láttuk, állítólag disszidált. Így mondták akkoriban, ha valaki engedély és papírok nélkül megpattant az országból. Talán akkor határozta el ő is, mint én, amikor a jobb lábát külföldre dugta át, vagy tán amikor látta, hogy én rohanva hagyom el az országot. Persze neki volt esze, mert nem északra, hanem délre indult, Jugoszláviába, onnan meg, ahogy egy gyerekkori haverja mesélte, átúszott Olaszországba, ami már a szabad világ volt.

– Az mi, hogy szabad világ? – kérdeztem tőle.

– Az a hely, ahonnan oda mész, ahova akarsz, és akkor, amikor csak akarsz.

– Nincsenek sorompók? – kérdeztem.

– Ha vannak is, bármikor átengednek rajtuk.

– Nem csak három évenként? – kérdeztem, mert hallottam, bevezettek nálunk valami hasonlót.

– Nem. A szabad országokból a szabad emberek bármikor, bárhova mehetnek – sóhajtott a férfi, és mélyen beleszívott a cigarettájába.

A füstöt csak lassan engedte ki. A szürkén gomolygó felhő láthatatlanná tette a vállát, az arcát, a haját, eltűnt a szemem elől, mintha csak a szabad világba ruccant volna át. De aztán eloszlott a füst, és előbukkant szomorú arca. Összenéztünk, és mindketten tudtuk, hogy még itt vagyunk, ahol előre és hátra, balra és jobbra sorompók állják utunkat.

És akkor ez a szófordulat, hogy szabad világ, beleégett a lelkembe. Mint amikor egy növendék fa kérgébe belevés valaki egy nyíllal átszúrt szívet, ami aztán a fával együtt nő, úgy nőtt bennem is a vágy, hogy megint egy másik világban szaladhassak, ahogy akkor az erdőben. A szabad világba vágytam, ahol kedvem szerint, mint a lepke szállhatok egyik virágról a másikra, de az én virágjaim az országok lennének. Na, Fecske Milán, mondtam magamnak – mert így hívnak, eddig talán nem is mondtam –, ez a te jövőd. Ez az országról országra szálldosás! Te is, akár az a gazember apád – mert haragudtam rá erősen, hogy csak így ukk-mukk-fukk otthagyott minket –, szabadságra születtél.

De aztán jó ideig nem volt nekünk anyámmal pénzünk, hogy külföldre menjünk, főleg nem, hogy a szabad világba. Anyám keresett egyedül, miközben apám ki tudja, merre ízlelgette a szabadság édes gyümölcseit, és szart arra, hogy mi hogyan és miből élünk. Néha azt kívántam, bárcsak ott, a szabad világban börtönbe csuknák néha, és ne ám mindig csak a méznyalás, ha már engem így benne hagyott a slamasztikában.

Később megtanultam, hogy a külföld nem mindig a szabad világ. Aztán volt egy ország, ami ez se volt meg az se volt, valahol a két világ közt lebegett.

Na, ide mentem én először külföldre. Jugoszláviába! Nagy dolog volt ez akkor! A harmadik gimnázium végén osztályfőnökünk azt javasolta, hogy mivel ez az utolsó osztálykirándulásunk, jövőre már érettségi, hát menjünk el a tavaszi szünetben Jugoszláviába. Persze mi ujjongtunk, és mindenfelé munkákat vállaltunk, hogy összeadjuk a pénzt azoknak, akiknek a szülei nem tudták befizetni az utat. Jó osztály volt a miénk, irigyeltek is bennünket a többiek. Anyám összekuporgatta a pénzt az útra, és csak egyet kért:

– Ölelj meg egy pálmafát, mert én egész életemben erre vágytam. De soha nem láttam még élőben, csak filmen. Megígéred?

– Ne csókoljam meg mindjárt?

– De! Jó ötlet, csókold is meg a nevemben!

Kellett nekem hülyeségeket kérdeznem, gondoltam, de aztán bólintottam.

– Rendben – mondtam, és az jutott eszembe, hogy ezt biztosan valamelyik amerikai filmben látta, mikor a naplementében, háttérben a tengerrel, egy nő pálmafát ölelget. Persze, megteszem neki. Csak az osztálytársaim meg ne lássák, hogy mint egy háborodott, ölelgetek, csókolgatok egy pálmát.

Többségünk még soha nem járt külföldön, a buszban remegő kézzel adtuk át az útlevelünket a határőröknek, akiken látszott, nem szarral gurigáznak, géppisztollyal a nyakukban, szúrós szemmel néztek az útlevélképre, aztán meg ránk, hogy tényleg mi vagyunk-e azok. Mi meg próbáltunk olyan képet vágni, amilyennek a képen látszottunk. A magyarok meg a jugók – mert így hívtuk őket, hogy jugók – egyformán barátságtalanok voltak. A mieink talán azért, mert irigykedtek, hogy megyünk a tengerhez dajdajozni, nekik meg coki, csak mindig a szolgálat. A jugók meg lenéztek bennünket, hogy ez a sok csóró kis kölyök minek megy az ő gyönyörű tengerükhöz, mikor oda gazdag nyugatiak járnak, akik szórják nekik a márkát, a dollárt és a svájci frankot.

Aztán életemben először, dobogó szívvel átléptem a határt – mert azért magamban nem tekintettem annak azt a sorompón átbújást –, és néztem az első igazi külföldet, amiről meg kellett állapítanom, hogy egyelőre pont olyan, mint Magyarország. Mikor megálltunk valami kocsmánál, hogy a lányok pisilhessenek, mert nem voltak hajlandóak az út mellett, pedig mi, fiúk biztattuk őket, hogy nyugodtan guggoljanak le, nem nézünk oda. De ők tudták, hogy odanéztünk volna, ezért ragaszkodtak a kocsmai vécéhez. A kocsmáros meg káromkodott, hogy ezek a kurva magyarországiak csak a pisát hagyják itt, de a pénzüket nem, mert az nincs ezeknek a csóróknak. És ezt onnan tudom, hogy magyarul mondta!

Ez hatalmas csalódás volt akkor nekem, hogy itt vagyok, először lépdelek idegen földön, és magyarul beszél nekem itt ez a kocsmáros, de az összes vendég is. Először csak ugrált a szemük a lányok után, mint anyám kalickájában a csíz, aztán mikor jöttek vissza a vécéből, beszólogattak nekik, persze magyarul, hogy mi mindent tudnának csinálni ezekkel a magyarországi kis csibékkel.

De ez volt az utolsó rossz élményem azon az úton, mert ahol már horvátul beszéltek, ott remekül éreztem magam. Lehet, hogy ott is efféléket mondtak a kocsmárosok és a kocsmatöltelékek, de ott nem értettem, mit beszélnek, csak csodáltam, ahogy mély torokhangon kiabáltak egymással, mert folyton kiabáltak, de nem méregből, csak mert így szokták meg.

Ez a kirándulás tényleg nagyszerűen sikerült. Sokkal jobban, mint az előző évi, amikor a Bakonyba ment az osztály, és már az első este Zircben, a szállásunk melletti parkban a barátaimmal megismerkedtünk három helyi lánnyal. Olyan kisvárosi ledérkékkel, akik egyből csókolóztak velünk, meg tapogathattuk őket, ahol csak akartuk. Erre énrám még az éjszaka rám jött a szaporafosás, Gézának reggelre árpa nőtt a szemén, Attilának meg huzatot kapott a nyaka, és a kirándulás három napja alatt csak jobbfelé tudott nézni, mert úgy maradt a feje. A busz ablakán sem tudott többé kinézni, ugyanis a baloldalon ült, és jobbfelé állt a feje. Persze nem cserélt vele senki helyet, mert a többiek kiröhögtek bennünket, hogy ilyen jól látható nyomai maradtak éjszakai kalandunknak, és már magunk is kezdtük elhinni, hogy a bujaságunk miatt büntet bennünket Isten fosással, árpával és nyakmerevedéssel.

De ez a horvát út egészen más volt!

Mindennap történt velem egy csoda, amit soha nem felejtek el.

Érkezésünk után azonnal lementünk a tengerhez, és az abbáziai sétányon megláttam életem első pálmafáját, mögötte a tengerben lebukó napot. Az egész pont olyan volt, mint a képeslapon, amit anyám barátnője küldött Miamiból, miután disszidált Amerikába. Persze azonnal lefényképeztem, aztán egy kicsit lemaradtam a többiektől, és átöleltem a fát. Éppen körül értem, az arcomat a durva kéregnek szorítottam. Vastag pikkelyei voltak, mint egy hatalmas krokodilnak, csak ez meleg volt a magába szívott naptól, szinte sütötte az arcomat. Jó lesz majd elmesélni ezt anyámnak, gondoltam, és boldog voltam.

Aztán másnap fürdőruhát húztunk, és a cimboráimmal berohantunk a tengerbe. Hiába tűzött a nap, rettentően hideg, talán tizenöt fokos lehetett a víz, hiszen május elején jártunk, ezt mégsem hagytuk volna ki a világ minden kincséért sem, ha már itt járunk a tengernél. Visítva, üvöltve lubickoltunk, fröcsköltük egymást a jéghideg tengervízzel, éreztük sós ízét, láttuk a nap aranysárgáját, a permetező víz opálját, és az örömtől, a folytonos üvöltéstől, mintha bedrogoztunk volna. Mámoros kábulatba estünk.

Aztán a harmadik nap estéjén néhány cimborámmal beültünk egy partmenti kocsma kerthelyiségébe, néztük a naplementét, sört ittunk, hallgattuk a tenger zúgását meg a tamburazenekart. És mikor a fejére csapta az énekes azt a kis kockás sapkát, és rázendített a nálunk is jól ismert Surda dalára, a Forró szél című jugoszláv tévésorozatból, amit akkoriban nálunk is mindenki ismert, a refrént mi is velük énekeltük:

A sad adio
A sad adio
I ko zna gde?
I ko zna kad?

Aztán magyarul is elénekeltük:

Bármeddig élek,
mindig remélek,
hogy visszatérsz,
még visszatérsz.

Már jócskán este volt, amikor néhány sörrel a fejünkben visszaindultunk a szállásunkra. A kőházak ablakai jobbára sötétek voltak, csak néhányuk mögött villódzott a televíziók halvány fénye. Egy terecske első emeleti ablakából azonban erősebb fény sugárzott. Pedig ott is csak valami ágy feletti éjjeli lámpa égett, de nem húzták el a függönyt. Mikor az ablak alá értünk, megjelent egy nő, nekünk háttal állva kibújt narancsszín köntöséből, és kecses mozdulattal az ágy támlájára dobta.

Fölszisszentünk. Fordulj meg!, suttogtuk, mert csak egy bugyi maradt rajt, és nagyon jó lett volna a megnézni a melleit. De a nő nem fordult meg, ennél váratlanabb dolog történt. Finom mozdulatokkal lehengergette magáról a bugyit, miközben kicsiny terpeszben előrehajolt, nyilván, hogy miután átlépett a nadrágocskán, fölemelje azt. Ekkor, csupán néhány méterre tőlünk, a hajolástól, mint bimbójából valami vörös virág, szétnyíltak a szeméremajkai. Mindezt, akár egy barokk festményt a múzeumban, mélyfekete blondelkeret, buja, sötét, dúsan indázó szőrzet szegélyezte.

Sokáig matathatott a bugyival a földön, mert szinte kimerevedett ez a kép, mintha percekig néztük volna a természet csodáját, pedig valószínűleg csak néhány másodpercig tartott a látvány: a méretes fenék szív alakú íve, középen az aranybarna rózsabimbó, a szigorúan záródó lyukacska, alatta a szétnyílt, duzzadt vörös szeméremajkak, aztán a két, némileg vaskos, de azért formás láb.

Mi, tizenhét éves kamaszok kővé dermedve álltunk ott. Megbűvölt bennünket a varázslatos látvány, amit eddig csak képes magazinokban tanulmányozhattunk, és most karnyújtásnyira volt tőlünk. A nyitott ablakon át, ahogy Géza állította, még az illatát is érezte.

Aztán a nő befeküdt az ágyba, és lekapcsolta villanyt. A csoda véget ért.

Mi jó ideig mozdulni sem tudtunk, végül tétova léptekkel elindultunk, aztán valaki belekezdett a Surda-dalba: diri di-di, diri di-di, utánozta a tamburicát, aztán mindenki bekapcsolódott, megszólaltak a tamburák, még valaki a basszustamburát is brummogta, hisz mindannyian a gimnázium kórusában énekeltünk, mire Zoli halkan belekezdett:

Szép volt és mégis vége
Búcsú így sose fájt,
bár bennem egy érzés halkan súgja,
hogy mindig várjak rád.

Aztán együtt énekeltük a refrént:

Bármeddig élek,
mindig remélek,
hogy visszatérsz,
még visszatérsz.

Már a szomszédos sikátorban jártunk, mikor Géza megszólalt:

– Egy igazi, vérvörös, illatos pinát láttunk.

– Azt. Ilyen egy kifejlett, méretes pina – mondta Zoli, aki imádott horgászni.

Attila csak sóhajtozott, nem tudott megszólalni, pedig ő beszélt közülünk a legszebben.

– Micsoda ország ez a Jugoszlávia! – mondtam, és teátrálisan körbe mutattam. – Az első nap azok a pálmák, tegnap az őrület a tengerben, ma meg ez a hatalmas pina.

– Nem lenne helyesebb picsát mondani, hiszen itt a vaginán kívül a végbélrózsa is jól látszott? – kérdezte Péter, aki osztályelső volt, de ezúttal senki sem kívánt nyelvtani vitába bonyolódni vele.

A második fejezetben
Milán megismerkedik egy szép francia hölggyel, aki hamarosan meglátogatja őt – kétszer is

Az érettségi után autóstoppal Lengyelországban csavarogtam, ahol megismerkedtem Anne-Marie-val. A nálam három évvel idősebb egyetemista lány matematika szakra járt, barna haja, világos bőre, zöld szeme és törékeny, mégis formás teste volt. De ha nem lett volna ilyen, akkor is elvarázsolt volna engem azzal, hogy a szabad világból jött. És persze a nyelvével. Mármint az anyanyelvével.

Úgy beszélt, ahogy egy énekesmadár dalol, mert olyan ez a francia nyelv. Csücsörített, aztán kissé szétnyíltak az ajkai, hogy egy raccsoló r-t kimondjon, majd valami torokhangon búgott, és máris egy nazális mássalhangzó következett. Gyakran kértem, hogy duruzsoljon a fülembe az anyanyelvén, ő meg kérdezte, hogy mit, én meg hogy mindegy, csak mondja már, mert olyan jó hallgatni. Erotizál, ha a mélyen zengő hangján, a gyönyörű kiejtésével kimondja azokat a bujának tetsző szavakat.

– Zseszper kö nuzoron ün bellzsurné. Pöti Milan, bonzsúr! – s mikor a végén azt a zsuuurtt magasan tartva elhúzta, mocorgás támadt a gatyámban.

Én franciául egy szót sem tudtam, angolul beszéltünk. Ő azzal az alig érthető vicces francia akcentussal, én meg, amit a középiskolában tanultam, de főleg amit a magnetofon oktatókazettáiról lestem el. Szerintem elég jól ment, hiszen angol-ének szakra felvételiztem a tanárképző főiskolára, amire rendesen fel is készültem. Fel is vettek. Az angol jól ment, az ének szakra meg azt hiszem, inkább azért, mert a jelentkezők között annyi volt a lány, mint mutatványos majomban a bolha. Mindegyik hozta a hegedűjét, csellóját vagy odafészkelte magát a teremben álló zongorához, a feneke alatt értőn pörgette föl-le a kerek forgószéket, aztán ápolt kezecskéjét a klaviatúrára téve átszellemült pofát vágott, és a billentyűkbe csapott.

Én meg csak azon a bronzszínű kis alumíniumfurulyán játszottam, amit minden játékboltban kapni lehetett. De vidám műsort rittyentettem a felvételiztető tanároknak. Énekeltem egy sort:

Béres legény liliom,
tetűje van milliom.
Van is rajta ha-tal-ma,
hogyha viszket va-kar-gya,

kurjantottam, majd el is fújtam ezt nekik a magas hangon sipító alumínium hangszeremen. Aztán újabb dalok következtek. Tudtam, hogy csak ezzel a lehengerlő, szemtelen támadással van esélyem a sok Mozartot meg Beethovent játszó lánykával szemben, akik énekelni is jól tudtak, csak úgy kíséret nélkül is belevágtak egy Brahms-, Kodály- vagy Liszt-dalba.

– Más hangszert nem hozott? – kérdezte végül egy őszkontyos asszony a bizottságból.

– Nem, mert úgy gondolom, hogy énektanárként az iskolában többet érek a gyerekek előtt ezzel a kis furulyával, mint bármilyen más hangszerrel. Előfújom, aztán eléneklem nekik a dalt, biztosan tetszeni fog nekik. Én nem művésztanár szeretnék lenni, hanem olyan tanárbácsi, aki megszeretteti velük az éneklést, a zenét.

Láttam, erre nem tudtak mit mondani. Hallották, hogy tiszta, erős a hangom, meg hát magas, jó svádájú fiú vagyok, határozott kiállással, amiért is úgy gondolhatták, a sok tipegő kis csibe mellé jól jöhet majd a tanszakra egy ilyen nagypofájú kakas.

Nyáron már felvételt nyert főiskolai polgárként stoppolgatva ismerkedtem meg Lengyelországban Anne-Marie-val. A francia lány mindent imádott, ami d’Europe de l’Est, vagyis kelet-európai, mert erősen baloldali volt.

– Génial! – kiáltotta, és vizsgálgatni kezdte a szandálomat. – Nagyon kelet-európai! Ilyen csak felétek van, très bien!

Én meg néztem a bőrszandált, melynek a bokámon is volt egy pántja, és próbáltam megfejteni, mitől kelet-európai ez?

Mikor ősszel meglátogatott Magyarországon, láttam, mindenféle pirulákat – gondolom vitaminokat, meg fogamzásgátlót – töm magába, vörös, kék, zöld tablettákat és kapszulákat.

– Mitől ilyen szép színesek ezek? – böktem a gyógyszerekre.

Hosszan nézett rám, anélkül, hogy válaszolt volna, aztán megkérdezte:

– Miért, nálatok milyen színűek?

– Főleg fehérek.

– Mutassál nekem magyar gyógyszereket!

Előhoztam anyám dobozát, jó tele volt a faláda, mert akkoriban már sokat betegeskedett, és mutattam neki a henger alakú, kecses fiolákat, az apró dunsztosüveg formájú üvegcséket, amelyekben valóban, jobbára fehér pirulák várták, hogy anyám lenyelje őket.

– Fantastique! Excellent! – kiabálta, és balra a magyar, jobbra meg a francia gyógyszereket pakolta.

– Szocializmus! – mutatott a baloldalra – praktikus egyszerűség, a természeti javakkal való takarékoskodás. Kapitalizmus! – csapott jobbra – hivalkodás, pazarlás, a természet és az ember kizsákmányolása. Kelleti magát a színeivel, hogy minél többet vegyenek belőle.

Én csak fölvontam a szemöldököm, de nem mondtam ki, hogy szerintem meg a színtelenség, az unalom, az uniformizáltság áll szemben a színessel, vidámmal, izgalmassal, ami praktikus is, mert már a színéről tudom, melyik mire jó, és nehezebb összekevernem őket.

Nem álltam le vele vitázni, mert szerelmes voltam belé, és ő is belém. Csak később jöttem rá, hogy mindketten a másikról pingált képünkbe szerettünk bele, aminek kevés köze volt a valósághoz.

Ő az ifjúkommunistát, a kapitalizmus rendíthetetlen ellenfelét látta bennem, amire én a leghalványabb okot sem adtam, még hasonlót sem mondtam neki soha, csupán itt éltem a keleti blokkban, ezért hitványabb elméletek és tárgyak vettek körül, amiket ő valamiért magasabb rendűnek látott.

Én meg a szabadságot, a francia kapitalista világ nyújtotta végtelen gazdagságot képzeltem Anne-Marie köré, mert hiába jártatta a száját, azért megvolt a magához való esze. Finom francia kozmetikumokat, színes selyemsálakat, lebbenő szoknyákat rejtett kikericssárga bőröndje. És nagy élvezettel használta ezeket, eszébe nem jutott volna, hogy a nálunk vásárolt holmikat húzza magára, vagy kenje a képére! De a szája persze nagy volt, mikor bennünket dicsért, és a Nyugatot pocskondiázta.

De én akkor még Delacroix festményének félmeztelen nőalakját, Libertét láttam benne, ami gimnáziumi történelemkönyvünkben is benne volt. Te meg, Milán, a festmény köcsögkalapos, frakkos figurája vagy a félpucér nő mögött, mondtam magamnak, aki követed őt a szabadság birodalmába. Amúgy valóban hasonlított a kép nőalakjára. Neki is sötétbarna haja volt, ugyanúgy hátra kötve viselte, és a cicije is kábé akkora volt, mint Libertének, nem túl nagy, nem túl kicsi, és a mellbimbója hamvas rózsaszínje is ugyanabban az árnyalatban játszott.

A nyáron virágba borult szerelmünk gyümölcseként már novemberben meglátogatott. Két héten át mutogattam neki az országot, elvittem Budapestre, Visegrádra, Szentendrére, és persze a szülővárosomban is mindent megmutattam neki. Bevittem a főiskolára, ahol irigykedve néztek, mikor a folyosón kézen fogva flangáltunk.

– Figyeld, ennek az elsősnek francia nője van! – hallottam a hátam mögül, én meg büszkén feszítettem, mert akkoriban arrafelé bizony nem volt egyszerű egy igazi nyugati barátnőre szert tenni. Ez csak nekem sikerült!

Mikor a francia tanszék docensnője, Micu néni megtudta, hogy ki az a szép barna lány, akivel ez a Fecske nevű gólya mászkál itt, üzent nekem, hogy feltétlen beszélni akar velem.

A kedves öreg matróna egy vasárnap délutáni látogatásra invitált bennünket, és egy meglepetésvendéget is hívott, a neveléstörténet tanáromat, bizonyos dr. Bandula Jánost, a kellemetlen negyvenes docenst, akinek tudományos fokozatához már csak a nyelvvizsga hiányzott, s ehhez Micu néni igyekezett célba juttatni. Franciából vizsgázott volna a docens, de, ahogy hallottam, nem sok nyelvérzéke volt. Micu néni Jeannak szólította ezt a Bandulát, amit kényeskedve ejtett a tanárnő. „Zsan”, így meg úgy, búgta folyton orrhangon.

Franciakrémest kaptunk a kávé mellé.

– Gâteau à la crème française – mondta Micu néni, de Anne-Marie értetlenül nézett.

Én meg magyarázkodni kezdtem:

– Szerintem ezt csak mi, magyarok hívjuk franciakrémesnek, mint ahogy a franciakulcsot a franciák angolkulcsnak nevezik, az angolok meg ugyanazt franciakulcsnak.

A docens csúnyán rám vágott szemével, aztán csak bámult rám jó ideig, de olyan iszonytató gyilkos nézése volt, hogy a nevemet is mástól kellett volna megkérdeznem, ha azt tudakolja. Ha meg azt mondta volna, hogy azért jöttem, hogy kivegyem a zsebéből a pénztárcáját, hát ijedtemben azt feleltem volna, hogy igen. De végül nem szólt semmit, csak hátat fordított nekem, és magyarázni kezdett valamit Anne-Marie-nak, amibe Micu néni is bekapcsolódott. Anne-Marie udvariasan válaszolgatott, néha rám pislantott, amiből láttam, unja már, de nem tudtuk otthagyni őket. Főleg, amikor Micu néni előhozott egy magnetofont meg valami könyvet, és megkérte barátnőmet, hogy olvasson föl néhány szöveget, amit ő fölvenne.

– Nagyon szép a kiejtése, remekül tudom majd használni az órákon – mondta nekem, és ettől fogva megint nem szóltak hozzám, csak Anne-Marie-t dolgoztatták egész délután.

Nagy néha engedtek kedvesemnek némi szünetet, olyankor harsány beszélgetésbe kezdtek vele. Micu néni erőltetett francia kiejtése és a docens makogása keveredett Anne-Marie gyönyörű hangjával. Mintha a legnemesebb bordóiba egy zalai meg egy somogyi lőrét öntöttek volna, és ezt kellett volna nekem meginnom, olyan volt hallgatni őket.

Én persze szólni sem mertem a docens miatt, aki kegyetlen vérengző hírében állt, rettegtek tőle a diákok, és egyre inkább úgy tűnt, hiába áldozom én itt rá a saját és a szerelmem idejét, nem leszünk puszipajtások ezzel a vademberrel. Egy hangyányival sem lesz könnyebb neveléstörténetből a félévi kollokviumom. Pedig tele volt az a tárgy furcsa nevekkel, és jó sok évszámmal. Csak még keményebb lesz velem, ha itt okoskodni kezdek, hát hallgattam.

Lehetőségeimhez képest – melyek, el kell ismerjem, elég szűkösek voltak – tejben-vajban fürösztöttem Anne-Marie-t, etettem, utaztattam. Visegrádon még szélhámoskodtam is miatta, amikor kiderült, hogy a fellegvárba nem mehetünk be, mert a régészeti ásatások miatt lezárták a területet. A kordon mögül bekiabáltam az egyik kapirgáló munkásnak, hogy az ásatások vezetőjével akarok beszélni, mire az kelletlenül oda is hívott egy embert, akinek azt hazudtam, hogy nekünk föltétlenül be kell mennünk, mert ennek a francia hölgynek az édesapja a versailles-i kastély főrestaurátora. Bent laknak a kastélyban, és most mindenképpen meg kell mutatnom neki a mi büszkeségünket, a visegrádi fellegvárat.

Az ember megvonta a vállát, láttam, hiszi is meg nem is, de aztán intett, hogy menjünk, ha annyira akarunk, csak nézzünk a lábunk elé, mert balesetveszélyes a hely.

Büszkén mutogattam a romokat, a csupasz, ormótlan kövekből rótt falakat, rajtuk a csorba nyílásokat, melyek valaha ablakok voltak. Gaz fölverte padozaton, girbegurba kőlapokon botorkáltunk, fölöttünk persze nem volt tető, az többszáz éve elkorhadt már, leégett, beszakadt, én meg lelkesen magyaráztam, hogy képzelje csak el, itt valaha vakolt, színesre pingált falak álltak, rajtuk értékes gobelinek.

– Talán itt – ugrottam egy térség közepére – egy ebédlő állt, középen hatalmas tölgyfaasztal, megrakva hallal, vaddal, sáfrányos mártásokkal, gyümölcsökkel. Selyem- és bársonyruhás előkelőségek falatoztak, miközben talán éppen ott – szaladtam a térség egyik sarkába – zenészek pengették lantjaikat, szóltak a flőték, a dobok. Fa-la-la-la, fa-la-la, fújták az énekesek! Képzeld csak el! – de itt abbahagytam, mert észrevettem, hogy az én drágalátos barátnőmnek esze ágában sincs beleélnie magát mindebbe a sok színes csodába, amit nagy fáradsággal elé vetítettem. Ellenkezőleg, unottan pislogott és ásítozott.

– Mi van? Nem tudod elképzelni?

Megvonta a vállát, és fintorított egyet, de úgy rendesen, mint aki a palackban málnaszörpre számítva ecetbe szagol. Sértődötten abbahagytam a múltidézést, pedig lett volna még néhány ötletem, hogy milyen lehetett valaha a fellegvár élete. Főleg a lakomák, amikor a cseh, a lengyel meg a magyar király itt találkoztak, de nem osztottam meg vele ezeket, hanem némán intettem, hogy menjünk, és sértődötten a kijárat felé indultam.

Hogy miért fogadta lelkesedésemet ilyen fádan Anne-Marie, azt csak a következő nyáron értettem meg, amikor a Loire-menti kastélyokat jártam. Mikor Chambord-ban az intarziás parkettet borító puha szőnyegeken lépdeltem, mikor szájtátva bámultam Chenonceau hálószobáit, ahol még a brokát ágytakaró is az eredeti lehetett, meg amikor Blois-ban az I. Ferencnek készült dolgozószoba dúsan faragott faburkolatának titkos fiókjait csodáltam. Na, akkor esett le a tantusz.

Anne-Marie ismerte ezeket a helyeket, neki ilyen volt a kastély. S amikor Visegrádra igyekeztünk, és Mátyás király pompaszeretetéről meséltem neki, valami hasonlóra számíthatott. És ott, a Loire mentén be kellett látnom, hogy nagyon is jogos volt a csalódása, és igencsak hülyén nézhettem ki, mikor ugrabugrálva próbáltam fölidézni azt, amit ő a valóságban nálam százszor jobban ismert. Igaz, a francia kastélyokban már nem volt velem, nem ismerhettem el neki tévedésemet, de erről majd később.

Tehát kétszer is vendégül láttam, egyszer ősszel, egyszer meg tavasszal, azzal, hogy nyáron én megyek majd hozzá. Küld meghívólevelet, azzal a mieink könnyebben engednek át a vasfüggönyön, és a franciák is kiadják majd a vízumot. Júliusban, a szünidőben, egy balatoni éjszakai bárban pincérkedtem – na, erről is lenne mit mesélnem, de ne csapongjunk, mert így soha nem érünk Párizsba! –, hogy megkeressem a repülőjegyre valót, ami akkoriban szép summa volt. Franciaországban meg majd a szerelmem ellát mindennel, ahogy én is megtettem vele, gondoltam.

A harmadik fejezetben
Fecske Milán eljut Párizsba, s bár eleinte úgy tűnik, nincs szerencséje, később remek fordulatot vesz a történet, hogy aztán megint vigasztalanba forduljon

A Le Bourget reptéren landolt a Malév-gép, ahova virágos jókedvvel érkeztem, mert akkoriban a mosolygós sztyuárdeszek még grátisz viszkit meg konyakot is kínáltak, én meg szerettem volna némi pénzt visszatéríteni a jegy árából, hát többször is töltettem magamnak.

Anne-Marie bár kedvesen fogadott, de mintha visszafogottabb lett volna, mint ahogy emlékeztem rá, mikor vendégül láttam. Gondterhelt ráncok jelentek meg a homlokán, és minden érthető ok nélkül akkorákat sóhajtott, mint apám gumimatracpumpája a fonyódi szabadstrandon. Kérdeztem, rendben van-e minden, mire bólintott, aztán hozzátette, hogy itt nagyon kell vigyázni, ez egy kemény világ, ez itt kapitalizmus, ahol, ha nem vagyok résen, azonnal becsapnak, meglopnak, kihasználnak.

– Főleg itt, Párizsban – bökött a helységnévtábla felé, ami éppen akkor suhant el mellettünk a busz ablakában.

Ő Montélimarban nőtt fel, s mint kisvárosi, ellenszenvvel viseltetett a számára kevéssé ismert metropolisz iránt. Nyugtalansággal vegyes undorral pillantgatott kifelé, ahogy a busz Párizs elővárosain át pöfögött, miközben én egyre nagyobb lelkesedéssel vártam a találkozást a várossal.

– Itt vagyok Párizsban! – csaptam kezemmel a levegőbe.

– Itt bizony – mondta savanyú képpel.

– A világ egyik fővárosában! – lelkendeztem, és az otthon ezerszer hallott dalt kezdtem énekelni, amiből egy szót sem értettem az utca nevén kívül.

Ó, sanzelizé, ó sanzelizé
ó szolejj szu lá plüji, á midi u á minüji
ilijá tuszkö vu vulé ó sanzelizé

– Ismered?

Anne-Marie nem válaszolt, csak megrántotta a vállát.

– Egy Joe Dassin nevű fickó írta és énekli. Képzeld, az anyja magyar zsidó volt! – magyaráztam, de ez sem érdekelte. – Ő írta az Indián nyárt is, azt ismered? Tudod, ahol folyton beszél, nem értem, mit, de nyilván valami csajról, aki elhagyta őt, vagy ő hagyta el, mert nagyon szomorú az egész, és amikor ritkán énekel, és nem beszél, akkor azt, hogy ó kulőr dö lété engyien. Na, itt van az, hogy indián nyár.

De ez sem érdekelte, csak pofákat vágott, és rosszkedvűen nézett ki az ablakon.

– Te nem szereted Párizst?

– Nem – felelte vállrándítva.

Nem kérdezgettem tovább, bár nem értettem, hogy nem lehet szeretni Párizst. Főleg egy franciának. Na, Milán, ez nem sok jót ígér neked, gondoltam, és igazam is lett. De mindent csak sorjában!

Előkapott a táskájából egy kis hazait, nyilván, hogy megnyugtassa magát, mert egyre idegesebb lett. Egy szelet édességet, szülővárosa hírességét, ugyanis Montélimar a nugát fővárosa. Pontosabban a fehér nugáté! Ezt már tudtam, mivel az első útján hozott magával, és alig tudtuk leplezni a csalódottságunkat, amikor beleharaptunk. Hiába magyarázta, hogy a mézből és tojásfehérjéből készült masszába a legfinomabb mandulát és pisztáciát keverték világhírű üzemükben. A nugát ragadt, föltapadt a szájpadlásomra, anyám kézzel kezdte kipiszkálni a fogai közül, Gyula nagybátyám – aki átjött a különleges vendég fogadására –meg elvörösödött, aztán felső ajka előreugrott, és kirohant a szobából. Később mesélte, hogy a drága csemege beleragadt a műfogsorába, és ahogy piszkálta a nyelvével, kipattant a helyéről, és majdnem lenyelte.

De Anne-Marie-nak ott a buszon semmi gondja nem akadt a nugáttal. Beleharapott, s ahogy távolította az arcától, vékony fonálkák húzódtak ajka és a nugátszelet között, amiket ügyesen eltépett, és a szájába tolta, majd gondosan, mint egy macska, lenyalogatta ragacsos ujjait, amitől, úgy tűnt, megnyugodott.

A kérdésemre, hogy hova megyünk, csak annyit válaszolt, majd meglátom, és úgy is lett, mert hamarosan, a legnagyobb meglepetésemre, egy lakótelep közepén szálltunk le. Semmi Eiffel-torony, Notre-Dame, hanem egyenszürke panelek. Pont olyan, amilyen a szülővárosomban a Kalinyin-lakótelep, amiről azt hittem, hogy csak a keleti blokkban boldogítják vele a népet, de ekkor kiderült, hogy a franciáknak is bőven jutott belőle.

Ezek is négy- meg tízemeletes szürke betonhasábok voltak, erkélyeiken ruhák száradtak, atlétatrikós, borostás férfiak könyököltek a korlátokra, és cigarettáztak. Éppen úgy, mint Magyarország dallamos nevű lakótelepein, amit a Csuvasföldi Csebokszárról, a Mariföldi Joska-Oláról vagy a bolgár Haszkovóról neveztek el a vidéki lakosság bosszantására, mert a fővárosban ezt nem merték megtenni, ott a József Attila, Kelenföld vagy Vizafogó nevet kapták a kommunista keresztségben.

Hát, Milán, ha ez lenne Párizs, akkor te se nagyon szeretnéd, mondtam magamnak, de hát tudtam én arról a másik Párizsról is! Nem is keveset, mert volt akkoriban Magyarországon egy útikönyv-sorozat, ami valójában nem arra készült, hogy a kíváncsi vándor útitáskájába süllyesztve magával vigye, hiszen ezek a kötetek olyan vastagok voltak, mint megboldogult Margit nagynéném bokája estére. Hanem, hogy a magyar utazni vágyó üljön csak otthon a foteljében, és olvassa, miféle csodákról marad ő le. Mert nem engedik ki az országból. De azért olvashatja, és csoroghat közben a nyála, hogy a fenébe, hát ide sem jutok el soha!

Vagy éppen nem csorgatta a nyálát, mint Gyula nagybátyám.

– A rosseb menne olyan messze, de azért szeretem olvasni – mondogatta bordó fülesfoteljében üldögélve, kezében a vaskos Panoráma útikönyvekkel. Az állólámpa rafiafonatú búrája finom csíkokat rajzolt a falra, már azt hihette az ember, hogy valami liános őserdőben jár, miközben Gyula olvasott, és félhangosan morogta:

– Az áldóját, ez egy működő vulkán itt a Mount Wilhelm-szigeten! Az anyja nemjóját, jól fölnyúlik az égbe, nemhiába az ország legmagasabb pontja.

Elhallgatott, aztán hamarosan folytatta a motyogást.

– A Port Mo-res-by sétánkat kezdjük a Gabatu Motu Motu kis félszigete felől…

– Merre jársz, Gyula bácsi? – kérdeztem.

Fölemelte a vaskos kötetet, és mutatta. Ausztrália, Új-Zéland, Óceánia állt a borítón.

– Pápua Új-Guinea fővárosát, Port Moresbyt nézem – felelte, miközben a valóságban Egerig sem jutott el, pedig gyakran mondogatta, hogy „de megnézném egyszer azt a Dobó-féle híres várat!”

Én azért magammal cipeltem a vastag Franciaország Panoráma útikönyvet, aminek igencsak nagy hasznát vettem, de erről is majd később. Most még csak ott tartunk, hogy állunk a lakótelep közepén, nőm meg int, hogy indulás, és egy nem túl távoli épülethez vezet. Már erősen alkonyodott, előttem botorkált a bőröndjével, én meg a hátizsákommal egyensúlyoztam mögötte. Csak a liftnél mondta, mikor megnyomta a hatodik emelet gombját, hogy a bátyja lakásába megyünk, aki egy éjszakára kölcsönadta neki, míg ő egy barátjánál alszik.

Én meg egyre borúsabban pislogtam, hogy mi sül ki ebből, de nem kérdeztem. Úgy terveztem, miközben szopogatjuk az ajándékba hozott tokaji aszúmat, majd elmondja, mi a terve velem a következő egy hónapra.

Így is lett, végre színt vallott az én Libertém. Mikor már a harmadik poharat is magába öntötte, végre belefogott. Kiderült, hogy holnap reggel indulunk Bretagne-ba.

– De hisz holnap Párizst nézzük! – kiáltottam.

– Nem! Holnap jön a bátyám, visszaadom a kulcsot, és indulunk Bretagne-ba.

– És mikor jövünk vissza?

– Egy hónap múlva, mikor indul a géped.

– És mit csinálunk Bretagne-ban?

– Pihenünk, sétálgatunk, élvezzük a tengert. És szerelmeskedünk – tette hozzá halkan, és ekkor mosolyodott el először, mióta elindultunk a reptérről.

Egyszer nyolcévesen belepottyantam a szomszéd betemetett kútjába, pontosabban nem temették be teljesen, úgy két méter mélyen volt a teteje, de nem ütöttem meg magam igazán, mert gizgazokat szórtak bele. A fenekemre huppantam, és annyira meglepődtem ettől a zuhanástól, hogy elakadt a lélegzetem, még kiáltani sem tudtam. Csak ültem ott a föld alatt egy jó darabig némán. Hát éppen úgy ültem ott a szobában, amikor megértettem, mit tervez ellenem Anne-Marie. Ültem, hallgattam, s mikor némileg magamhoz tértem, elővettem az útikönyvemet, és megkerestem Bretagne-t.

Mit mondjak, nem dobott föl!

„Viszonylag szegény, helyenként archaikus módon földet túró népe…” állt mindjárt a fejezet első oldalán, én meg érzelmet nem mutatva olvastam tovább, miközben arra gondoltam, hogy láttam én már elég szegénységet, meg földet túró népet. Engem a csillogó Párizs, a pompás Loire-völgyi kastélyok, a mondén Côte d’Azur érdekel! „A szegénység demokratizmusa érződik Bretagne-ban: itt nem pompáznak mindenütt magasba szökő gótikus katedrálisok vagy kőcsipkés középkori főúri kastélyok…” folytatódott vészjóslóan a leírás… … …

Tartalom

Első könyv

Az első fejezetben
megtudjuk Fecske Milánról, hogy már gyerekkorában idegen országokba vágyott, majd az első útjára el is kísérjük, ahol csodálatos dolgokat lát

A második fejezetben
Milán megismerkedik egy szép francia hölggyel, aki hamarosan meglátogatja őt – kétszer is

A harmadik fejezetben
Fecske Milán eljut Párizsba, s bár eleinte úgy tűnik, nincs szerencséje, később remek fordulatot vesz a történet, hogy aztán megint vigasztalanba forduljon

A negyedik fejezetben
egy nem túl kényelmes, majd másnap egy annál kellemesebb szálláshelyet talál hősünk, miközben teológiai tanok tárgyalására is sor kerül

Az ötödik fejezetben
egy csodálatos kastély vendége lesz hősünk, de hajnalra rossz irányt vesznek az események

A hatodik fejezetben
Fecske egy nemzetközi kompánia tevékeny tagjává válik, majd egy különös múzeum látogatójaként életében először ittasodik le jó boroktól

A hetedik fejezetben
Fecske Milán jó soráról olvashatunk, míg el nem éri a végzet, de azért életben marad

A nyolcadik fejezetben
Fecske Milán az óceántól a tengerig stoppol, miközben mindenféle emberrel, de még egy szép svéd lánnyal is megismerkedik

A kilencedik fejezetben
Fecske Milán különféle cifra éjszakai kalandjairól olvashatunk

A tizedik fejezetben
Milán elbúcsúzik Párizstól, de előtte még angol lordként egy ásúrá esti vacsorán teszi tiszteletét

Második könyv

Az első fejezetben
Zsák Berci zsiványságairól, majd Fecske Milán hegedűvel vívott küzdelméről szerezhetünk tudomást

A második fejezetben
egy Fecske által előadott ostoba viccről és ennek hősünk egész életét meghatározó következményeiről olvashatunk

A harmadik fejezetben
bár történnek jó dolgok is, de inkább a testet nyomorító munkáról, bűnös csalásokról, betegségről és halálról esik szó

A negyedik fejezetben
Fecske Milán meghatározza életcélját, elmélyülten bölcselkedik, talán a kelleténél hosszabban is

Az ötödik fejezetben
elbúcsúzunk ettől a Második, rövid könyvtől, mert ezután ebben már egyetlen fejezet sem következik

Harmadik könyv

Az első fejezetben
Fecske Milán megérkezik Koppenhágába, ahol egy közparkban különös események szemtanúja lesz, majd a Tivoliban új cimborára talál

A második fejezetben
hősünk a világ egyik legkülönösebb köztársaságának a polgáraként ébred, majd munkát vállal, aminek kézzelfogható eredményei lesznek

A harmadik fejezetben
már Svédországban kalandozik Milán, ahol két kellemetlen éjszakát, majd néhány boldog napot tölt bizonyos Lillel és Lollal

A negyedik fejezetben
megismerkedünk Milán összes norvégiai kalandjával

Az ötödik fejezetben
mindent megtudunk a svéd rákünnep vidám szokásairól, és olyan dolgokról is szó lesz, melyek csak 18 éven felülieknek ajánlottak

A hatodik fejezetben
Milán léha, szélhámos életmódot folytat, majd egy váratlan találkozás eredményeként másképp néz ezután az ember alkotta világra

A hetedik fejezetben
Fecske finnországi megérkezéséről, kórusszerepléséről és egy finn-svéd és egy finn-lapp (vagyis számi) lánnyal kötött rövid, de intenzív barátságáról esik majd szó

A nyolcadik fejezetben
egy finn farm kellemetlen parasztgazdáinál mulatozik Milán, akiktől szökni kényszerül, majd elámul néhány modern épületen, de aztán jön Leningrád

A kilencedik fejezetben
egy valószínűtlen, mégis megvalósult vonatútról tudunk meg részleteket, melynek utolsó sorában hazai földre lép hősünk

Negyedik könyv

Az első fejezetben
Fecske népviseletét, mulatós dédapját, valamint egy mesterséges tavat és Kövér Rózsi szomorú halálát tárgyaljuk

A második fejezetben
megismerkedünk Pepe zugkocsmájának törzsvendégeivel

A harmadik fejezetben
továbbra is Pepe kocsmájában maradunk, ahol Milán sok újat tanul, többek között egy Schiller-dráma részletes cselekményével is megismerkedik

A negyedik fejezetben
Fecske és Zsák belekóstol a vállalkozók kemény, de korántsem unalmas életébe, valamint egy szerelmi kalandra is fény derül

Az ötödik fejezetben
nagyon szomorú események tanúi leszünk, de vigasztalásul, ez a rész meglehetősen rövid

Ötödik könyv

Az első fejezetben
Fecske egy rexasztal mellett buddhista tanításban részesül, majd Indiába indul, de a frankfurti reptér vécéjében különös kalandba keveredik

A második fejezet
Fecske első Indiával történő sokkoló találkozásáról értesülünk, valamint egy igen hosszú buszútról, ami a szegénység szomorú tájain keresztül vezet

A harmadik fejezetben
Fecske az ősi városban, Váránasziban, a Gangeszben csónakázik, valamint elmélyíti ismereteit a hullaégetés és a kasztok tudományában

A negyedik fejezetben
hősünk a hindu majd a buddhista szakrális eseményeken kifejtett igyekezeteiről, örömeiről és csalódásairól olvashatunk

Az ötödik fejezetben
Fecske meglesi, hogyan imádják az asszonyok a kőfalloszt, valamint angol lordként egy hullaégető famíliával is atyafiságba keveredik

A hatodik fejezetben
ugyanazon a helyen, ahol valaha Buddha, ott most Fecske Milán világosodik meg, majd egy pompás lakomán vesz részt

A hetedik fejezetben
hősünket egy különleges jármű egy különleges helyre szállítja, ahol egy különleges éjszakát tölt

A nyolcadik fejezetben
Fecske betekintést nyer a vidéki India hétköznapjaiba, egy nyilvános vécében iskolát alapít, majd karnyújtásnyira kerül a Mount Everesttől

A kilencedik fejezetben
Fecske megismerkedik Katmanduval, majd egy izgalmas raftingolás után napokig a dzsungelben tanyázik, hogy végül repülőre szállva hazainduljon

Hatodik könyv

Az első fejezetben
Milán megismerkedik az otthon történtekkel, majd Zsák ráveszi, hogy a politika ingoványos talajára lépjen

A második fejezetben
Fecske arcképével plakát készül, pártja nevében óvodások gyűrűjében koszorút helyez el, és megismerkedik fő támogatójával, a tollas cigány Lakatos Mátéval

A harmadik fejezetben
Lakatos Máté udvarát felkeresve kortesbeszéddel, de főleg dallal, tánccal, evéssel és ivással találkozunk

A negyedik fejezetben
úgy húsz-harminc évet ugrunk az időben, és megnézzük, hogy él ma Fecske Milán, majd elbúcsúzunk tőle, illetve ő mitőlünk

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Szerkesztette Zoltán Gábor
Borító Hrapka Tibor
Művészeti vezető Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 395 7

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL