Borítószöveg

A kötet főhőse eposzi utazásra indul: fel akarja deríteni apja húsz évvel korábbi rejtélyes eltűnését, és szeretné megtalálni annak ellopott biciklijét is.

Egymással különös módon összefonódó történetekbe csöppen: megismeri Lin Vangot, a valaha élt legidősebb elefántot, feltárul előtte a Délkelet-Ázsia őserdeiben harcoló második világháborús katonák históriája, sőt bepillantást nyer a pillangókollázsok készítőinek és a régi biciklik tajvani rajongóinak titkos világába is.

Wu Ming-yi regénye – melyet a szerző maga illusztrált – egyszerre fordulatos és szemlélődő, az emlékezés, a veszteség és a családi kötelékek megindító természetrajza.

Fordította

Major Kornélia

Copyright © Wu Ming-yi, 2015

Hungarian translation © Major Kornélia, 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Danche shiqie ji, published by Maitian chuban, 2015

Published by agreement with The Grayhawk Agency, through Graal Sp.

Borítókép és illusztrációk © Wu Ming-yi

Sponsored by the Ministry of Culture,
Republic of China (Taiwan)

A kötet megjelenését a Kínai Köztársaság (Tajvan) Kulturális Minisztériuma támogatta.

ISBN 978-963-676-850-8

Kiadja a Jelenkor Kiadó

Megjelent Budapesten 2020-ban

Felelős kiadó Sárközy Bence

Szerkesztette Greskovits Endre

Olvasószerkesztő Török Tünde

A borítót az eredeti alapján készítette Hlatki Dorottya

Szerzőfotó Chen Meng-Ping

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Le kell írnom neked, hogy milyen volt az a kora reggel, mert ahány új leírás, annyi új jelentés. A nap első sugaraival kezdem, ahogy szétáradnak a tájban, és a nap lassan elindul égi útján. Aztán a fákat, a házakat, az iskolát, a tarkabarka mezőt, a tengerpart mentén a szélben ringó halászcsónakokat kell egyenként elhelyeznem a térben, mint a sakkfigurákat.

Egyetlen kémény sem füstöl, a levegő friss és illatos, a földek is olyan rendezettnek és tisztának tűnnek, mintha az éjjeli eső minden egyes rizstövet lemosott volna. Csendes, egyszerű, félig földműves, félig halászfalu, nosztalgia tölti el, aki csak megpillantja.

A falun túl már csak a homokos tengerpart és a tenger következik.

Szellő sodorja erre a tenger vigasztalan magányt árasztó zúgását, amely komótosan átszeli a falut, átterjed a földekre, és nehéz hullámokban telepszik a rizstáblákra. A halvány reggeli fény a kalászukat hányó növényekre vetül, a lehajló rizskalászok távolról kísértetiesen csendesek és mozdulatlanok.

Miközben a fekete koronás éjjeli gémek sorban térnek vissza fészkükre, innen-onnan elszigetelt csipogás hallatszik: ébredeznek a hajnalban kelő madarak. A távolban, a parcellákat elválasztó bakhátakon apró, fekete pontok tűnnek föl, ahogy egyre közelebb érnek, egyre nagyobbak, és már látszik is, hogy egy csapat gyerek szalad errefelé. Négyen vannak, mindegyik nadrágot visel, és mindegyiknek rövid a haja, meg kell várni, hogy közelebb érjenek, hogy lássuk: egy fiú és három lány közeledik.

A kisfiú sötét bőrű, arca átlagos, de végtagjai hosszúak; két lány ikernek tűnik, nagyon egymást formázzák, a bőrük színe is hasonló, futás közben egy ütemre rázkódnak arcizmaik, még a levegőt is egyformán kapkodják. De ha jobban megnézzük, egyikük járása határozott és céltudatos, a másiké kicsit csámpás. De a legszembetűnőbb különbség köztük az, hogy a hátsó lány arcán mosolygás nélkül is határozott gödröcskék látszanak. A harmadik, leghátsó kislány alacsony termetű, úgy tűnik, ő a legfiatalabb, és láthatólag nagyon aggódik, nehogy lemaradjon, ezért lélekszakadva rohan a többiek után. A gyerekek ruhája kissé kopottas, lötyög rajtuk, de elég tiszta.

Amikor két bakhát kereszteződéséhez érnek, összedugják a fejüket, hogy megbeszéljenek valamit, majd egy csatakiáltásra négyfelé válnak, és belevetik magukat a rizstáblákba. Alakjuk, mint a lebukó pacsirta, hamarosan nyomtalanul eltűnik, a rizsföld védőszárnyai alá veszi őket.

– Hahó! – kiáltozzák egymásnak, hangjuk éles, kihallik belőle jókedvük.

A rizstáblában kucorgó gyerekek elbújnak, de nem sokkal később négy madárijesztő emelkedik a magasba a rizstáblából, és ide-oda himbálóznak. Ez a gyerekek mai feladata, aminek az a célja, hogy elijesszék a termést dézsmáló verebeket. Június eleje van, ilyenkor már szakállasodik a gabona, nemsokára lehet is aratni, ezért előtte meg kell akadályozni, hogy a verebek felfalják a termést. Csakhogy nem olyan könnyű túljárni a verebek eszén, nem félnek az egy helyben, mozdulatlanul álló madárijesztőtől, kiismerték már, leleplezték, és aranyos kis fejükkel vígan bólogatva lecsipegetik az összes rizsszemet, majd megvitatják, hogy ízlett az idei termés.

Ebben az időszakban, amikor a rizs már hamarosan érik, és aratásig nincs már több teendő a földeken, a falubeli parasztok általában a legkisebb gyerekeket küldik ki, hogy a madárijesztővel a madarakat elhessegessék, a férfiak inkább halászni mennek a tengerre, az asszonyok pedig a ház melletti kiskertekben zöldséget vetnek… csak evvel a munkamegosztással tudják a családok megélhetését biztosítani.

A gyerekek a rizsföldön guggolnak, hangosan nevetgélnek és kiáltoznak, hangjuk a rizs illatát sodorja magával a többi gyerek búvóhelyéig. Amikor az egyik befejezi a kiabálást, csendben várja a másik válaszát, de olykor percekig csak a szél zúgását hallani, mivel hol az egyik, hol a másik alszik el játék közben.

Egy kis viháncolás után a gödröcskés arcú kislány tőle nem messze, az egyik rizstövön felfedez egy apró fészket. Egy prinia fészke, ami szintén szereti a rizst. Az apja mindig leveri a fészkeket, a tojásokat összetöri, a fiókákat pedig elpusztítja. Nem gonoszságból öl, hanem hogy megvédje a termést. A kislány a nyakát előrenyújtva belenéz a fészekbe, néhány fióka csipogva nyújtogatja a csőrét, a mozgás miatt azt hiszik, valamelyik madárszülő érkezett meg, de amikor rájönnek, hogy nem, elhallgatnak és meglapulnak a fészek mélyén.

– Nahát, négy kis fióka! – örvendezik a gödröcskés arcú kislány, ezt a felfedezését nem szándékozik megosztani az apjával, ebben az életkorban még inkább a kismadarakhoz húz a szív, mint a rizshez. Felemeli a fejét, és vet egy pillantást a madárijesztőre, aztán attól félve, hogy az anyamadár nem mer közelebb jönni, úgy dönt, hogy lassan másfelé húzódik. A napfény egyre erősebb, távolról furcsa robaj hallatszik, de a kislány egyáltalán nem figyel rá. Felemelt fejjel nézi a napfényben meg-megcsillanó harmatcseppeket a rizsföldön, gyönyörű, gondolja, és kicsit… nyugtalanító, furcsa érzés. Várnia kell még, majd amikor egy kicsit nagyobb lesz, anyja szájából meghallja az odaillő szót: elhagyatott. Lehet, hogy a többiek mind elaludtak, gondolja, s evvel ő is elengedi magát, és elalszik.

Ki tudja, mennyi idő telik el, mire a gödröcskés arcú kislány felébred, s egyszerre valami furcsa szagot érez a levegőben. Amikor magához tér, a fejét rendkívül nehéznek érzi, megpróbál beszélni, de nem hallja a saját hangját. A hangja, mint egy kis bogár a rizsföldön, repked ide-oda, de a füle nem képes elkapni.

Feltápászkodik, közben belerúg az eldőlt madárijesztőbe, aztán kifut a bakhátra, körülnéz, a zöld látóhatárt lyukak szabdalják, mintha hatalmas földdarabokat ásott volna ki belőle valaki, az égboltot nehéz, ólomszürke felhők borítják.

– Csak nem esteledik már? – csodálkozik a gödröcskés arcú kislány.

De nem, az lehetetlen, hiszen éppen csak egy kicsit szunyókált. Még egyszer körbekiabálja a többiek nevét. Nem jön válasz. Semmi. A kabócák sem ciripelnek, és a kis békák sem kuruttyolnak a rizsföldeken, mintha valami elnémította és eltüntette volna őket. Először meg akarja keresni a lányokat a parcellájukban, de a rizsföld most idegen, rosszindulatot áraszt, megretten tőle. Nyugtalanság tölti el, de arcán még ott vannak a gödröcskék. Vaktában rohanni kezd a bakhátak között, saját maga sem veszi észre, hogy fut. Ezen az úton jött az előbb? Ez az?

– Gyerünk vissza a faluba, gyorsan siess vissza! – diktálja neki egy hang belül, a szívében. Az anyja a lelkére kötötte, ha bármi baj történik, azonnal menjen vissza a faluba, és keressen egy felnőttet. Erre a gondolatra ideges lesz, egy pillanatra nem figyel, és orra bukik. Nagy nehezen feltápászkodik, és észreveszi, hogy az orra előtt ott hever egy fényes, fekete bicikli, biztosan ebben botlott meg. Régebben látta, ahogy japán csendőrök biciklin üldöztek valakit, az mennyire gyors volt, ha felülne rá, biztos egykettőre visszaérne a faluba.

– Siess vissza a faluba! – susogják a feketére égett rizskalászok.

– Siess vissza a faluba! – recsegik a sorban repülő marhagémek.

– Siess vissza a faluba! – csilingeli az öntözőárokban csörgedező víz.

Csakhogy olyan hatalmas az a bicikli, mintha egy vasparipára kellene felkapaszkodnia. De most már egy másodpercet sem akar tovább itt maradni, és ki tudja, honnan veszi hozzá az erőt, végül sikerül felemelnie a kormányt, és egy nagy nyögéssel előrefelé löki a biciklit. A kerékagy, a tengely, a lánc, az egész kerékpár a kislány futásának ritmusát követve fokozatosan felgyorsul, kitt-katt, kitt-katt. Még nem elég magas hozzá, hogy felüljön a nyeregbe, de még ha felülne is, a lába akkor sem érné el a pedált. Ebben a pillanatban azonban a teste ösztönösen tudja, mit kell csinálni, egyik lábát átdugja a váz alsó és felső csöve között, így le tudja nyomni a jobb oldali pedált. A gyerekek szankakunorinak, háromszögben tekerésnek nevezik ezt a fajta biciklizést.

Fel! Le! Fel! Le! A pedálok egyre gyorsabban mozognak, s a bicikli egyre sebesebben száguld. Gyerünk, gyorsan vissza a faluba! Gyorsan! Siess vissza!

Az égből fekete eső kezd potyogni, de mégsem, ha jobban megnézi, látszik, hogy apró, kormos pernyedarabokból álló ködfelhő állja a napsugarak útját, amitől a környék úgy néz ki, mintha koromfekete fátyolba burkolózna. Nem igazi eső, csak ránézésre hasonlít rá.

A családomtól ellopott vasparipák

A történetet, amit el akarok mesélni, mindenképpen a biciklikkel kell kezdenem. Pontosabban az ellopott biciklikkel.

– A vasparipák a családban mindenkinek a sorsára hatással voltak – mondogatja anyám. Azt mondanám, hogy anyám az új historizmus híve, az ő emlékeiben nincsenek nagy emberek, hősök, Pearl Harbor bombázása, ő csak olyan hétköznapi, jelentéktelen dolgokra emlékszik, mint egy bicikli eltűnése. A sors szó megfelelője a mandarin kínai nyelvben mingjün, amelynek szó szerinti jelentése élet-szerencse. De anyám anyanyelvében, a tajvaniban a két tag felcserélődik, unmia, vagyis szerencse-élet lesz belőle. Amikor ezt a szót hallom tőle, mindig az jut eszembe, hogy ez a nyelv még mindig őriz valamit a kisemberek fatalizmusából, mivel a szerencsét az élet elé helyezi.

Néha én is kételkedni kezdek benne, hogy tényleg biciklirajongónak számítok-e. Nem biztos. Nem igazán szeretek biciklizni, de nem is utálok. Kicsit pontosabban van, amit szeretek a biciklikben, de néhány dolgot ki nem állhatok bennük. Szeretem az egyszerű szerkezetüket a háromszög alakú vázzal, amire elöl és hátul egy-egy kerék van felfüggesztve. Hát van a világon bármi, ami szebb látványt nyújt, mint két, lánccal összekötött és megforgatott, folyamatosan mozgó kerék, ami átszel utcákat, erdőket, ösvényeket és tópartokat? Viszont a fájdalmat, amelyet egy hosszú biciklizés után a fenekemben érzek, szívesen kihagynám. És ki nem állhatom a fekete napszemüveges, profi felszerelésben pózoló bicikliseket, akik azt hiszik magukról, hogy nagyon menők, pedig még a Jangtö sugárút enyhe emelkedőjén sem képesek feltekerni, de a drága biciklijükkel felvágnak, szándékosan közvetlenül az út szélén állítják le, hogy mutogathassák. Valahányszor ilyeneket látok, azt kívánom, bárcsak esne le a láncuk, robbanna fel a kerekük, vagy törne ki egy küllőjük.

Néha azt gondolom, hogy nem is maga a biciklizés bűvölt el, hanem az eszköz sokféle elnevezése és a dolgok, amit ezek a különféle nevek felidéznek. Például Pierre Michaux és fia, a kerékpár feltalálói kezdetben velocipédnek (vélocipède à pédales) nevezték, később Pierre Lallement biciklinek, vagyis kétkerekűnek nevezte át (a latinul kettő jelentésű bi előtagból és a görögül kerek jelentésű küklosz szóból).

Egy ideje, amikor más anyanyelvű emberekkel találkozom, mindig megkérem őket, hogy mondják ki a bicikli szót az anyanyelvükön:

Jómagam csak két nyelven beszélek, de a bicikli szót harminchat nyelven ismerem. Ha a bicikliről van szó, akkor nyelvzseni vagyok.

Abban a környezetben, ahol felnőttem, az, hogy ki hogyan nevezte a biciklit, nagyon sokat elárult az illető származásáról és hovatartozásáról. Például ha valaki japán dzsitensát mondott, akkor az illető még biztosan japán oktatásban részesült; ha valaki vasparipának vagy khong-bing-tshiának nevezte, akkor biztosan a tajvani volt az anyanyelve; aki pedig szóló járműnek, taposós járműnek vagy önjárónak nevezte, az valószínűleg Dél-Kínából származott. Azóta ezeket az elnevezéseket összevissza használja mindenki, már nem lehet belőle megállapítani, ki honnan jött.

Nekem legjobban a vasparipa és a khong-bing-tshia hangzása tetszik, főleg amikor anyám szájából hallom.

A vasparipa szót különösen gyönyörűnek találom, mivel egyesíti magában a természetet és az emberi erőfeszítést. Képzeljük csak el, ahogy a Teremtő nagy gonddal vastartalmú ércteléreket hoz létre a föld mélyén, hogy az ember kibányászhassa, és az abból öntött, feketén csillogó szénacélból paripákat készítsen. De a világ már csak olyan, hogy hiába sokkal szebb az egyik dolog, mint a másik, utóbbi mégis átveszi az első helyét. Mára a vasparipát is kiszorította a szóló jármű és a taposós jármű kifejezés, de szerintem ez igénytelenség, kulturális degeneráció.

Az is lenyűgöz, hogy az egyes korszakokban gyártott vasparipák jellegzetesen eltérnek, tehát egy-egy modell csakis egy bizonyos időszakhoz köthető. Bízom benne, hogy egy nap valaki megírja majd a kerékpár történetét, amelyben a különböző korszakokat a tipikus biciklik neve fogja jelölni, például a Fuji Monarch kibocsátásának első éve, vagy a Kenneth első éve, vagy a Lucky háromsebességes, agyváltós versenykerékpárjának első éve. Ebből is látszik, hogy a történelemfelfogásom materialista: vasparipa nélkül a világ egészen máshogy fejlődött volna.

Az imént említettem, hogy a családom történetét a tőlünk ellopott biciklikkel kell kezdenem. A legelső eset Meidzsi császár uralkodásának harmincnyolcadik évében, vagyis 1905-ben történt.

A történelemben járatosak tudják, hogy az év januárjában adta meg magát a japánoknak a százötvenhét napja Port Arthur kikötőjébe zárt orosz hadsereg, egy hónappal később pedig megvívták az orosz–japán háború utolsó ütközetét, a mukdeni csatát. Lehetséges, hogy később ez a győztes háború indította el Japán katonai ambícióinak torzulását. Nem sokkal később Indiában a kángrái 8,6-os erősségű földrengés tizenkilencezer áldozatot követelt, Szun Jat-szen pedig megalapította a Szövetséges Liga nevű titkos társaságot a Kínában uralkodó mandzsu Csing-dinasztia megbuktatására; nagyjából ugyanekkor kezdték megépíteni a Brit Birodalom nehézágyúkkal felszerelt, Rettenthetetlen elnevezésű csatahajójának a gerincét, amivel új fejezetet nyitottak a modern hadihajók történetében. Ugyanebben az évben fedezte fel Fritz Richard Schaudinn a szifilisznek, e számtalan embert megkínzó sötét nyavalyának a kórokozóját.

Anyai nagyapám is ebben az évben látta meg a napvilágot.

Nagyapám születése nem jelentős történelmi esemény, természetesen nem számoltak be róla a lapok sem, de anyám a nagyapám születését mindig konokul egy napilaphoz kapcsolta, vagyis inkább egy dzsitensához. Anyám szerint nagyapám már fiatalon elhatározta, hogy neki lesz egy biciklije, amelyen gabonát, apróbb tárgyakat szállíthat, vagy amivel később a vajúdó feleségét a közeli kisváros orvosi rendelőjébe viheti. Ez a vágy egész életében elkísérte. Ezt a manapság már meglehetősen szerénynek tűnő kívánságot meglepő módon egy régi újság ihlette, a Tajvan Nicsi Nicsi Simpó szeptember 27-i száma a Meidzsi-kor harmincnyolcadik évéből.

Úgy tudom, hogy anyai dédapám egyetlen írásjegyet sem ismert, azt a bizonyos napilapot a városban találta, ahol halat árult, és hazavitte ajándékba az újszülött kisfiának. Ez az ajándék egyben azt a reményét is szimbolizálta, hogy a gyermek egy nap majd kiszabadul a paraszti létből, és írástudó válik belőle. Az újságot nagyapám gondosan megőrizte: zsebkendő méretűre összehajtogatta, beletekerte két réteg durva vászonba, majd a kis csomagot beletette egy akkor még ritkaságnak számító vasdobozba. Sőt, egyszer elment a városba, és megkért egy írástudót, hogy olvassa fel neki a híreket az újságból, így a születése napján történt eseményeket kívülről fújta. Anyám szerint, amikor ő először látta azt a „szétmálló, sárgás” újságot, nagyapám a jobb alsó sarokban egy kis méretű, de számára annál fontosabb hírre mutatott. „A kerékpárnak lába kelt” volt a címe, és Jen Csen-sengről, egy neves tajnani orvosról szólt, aki kerékpáron ment ki egy pácienséhez. Amikor odaért, besietett a beteghez, aki úgy vélte, hogy nem helyes, ha a doktor kint hagyja a kerékpárját a ház előtt. Ám mire a szolga kiment, hogy betolja a biciklit, csak hűlt helyét találta, valaki eltekert vele, „ismeretlen helyre szállt, mint az aranydaru”.

Akik foglalkoztak Tajvan japán uralom alatti történetével, talán tudják, hogy akkoriban a kerékpár olyan volt, mint ma egy Mercedes vagy inkább egy emeletes családi ház. Olyan fontos dolog volt, hogy ha elloptak egyet, akkor az újságban tudósítottak róla. E hír miatt nagyapám egész életében így sóhajtozott:

– Megesz a sárga irigység, ha arra gondolok, hogy abban az évben, amikor születtem, már voltak olyan emberek, akiknek volt biciklijük, amit mások ellophattak.

Nagyapám 1945-ben halt meg, abban az évben, amikor véget ért a II. világháború, pedig még élete teljében volt… A halálát is egy ellopott bicikli okozta, bár az sem az övé volt, ugyanis egész életében nem volt egyetlen kerékpárja sem. Úgy halt meg, hogy nem tudta valóra váltani az elhatározását. És nagyanyám mind a kilenc gyerekét bába segítségével hozta a világra, de azért felnőtt mindegyik… Egy sokgyerekes, szegény parasztcsalád számára a családfő elvesztése igen nagy szerencsétlenségnek számított.

Családunk történetére több biciklilopás is hatással volt, ha hosszabban beszélgetsz anyámmal, előbb-utóbb biztosan mesél majd a harmadikról, amihez ötödik nővérem története is kapcsolódik. Ez a vasparipa már tényleg apámé volt, a legelső biciklije az életében, de a márkára és a modellre már senki sem emlékszik.

Apám szabó volt, nyugati típusú öltönyöket varrt, később kiegészítő jövedelemként még farmerokat is árult. Anyám szerint illett apám természetéhez az öltönyvarrás, mivel nagyon magának való fajta volt: ha kéznél volt egy olló, egy szabásminta meg tű és cérna, egész nap elvolt magában anélkül, hogy megszólalt volna. Csitt-csatt, csitt-csatt, naphosszat azt hallgattuk, hogy az olló fel-alá siklik a vásznon, a varrógép meg úgy zakatolt, mintha csillék gördülnének a síneken. Anyám betanított munkát végzett egy szegélyvarrógép mellett, és a túl sok erőltetéstől gyönyörű szeme mindig olyan volt, mintha álmodna.

Ekkorra anyám már öt lánygyereket szült apámnak, akit a szegénység sokkal kevésbé aggasztott, mint az a kilátás, hogy nem lesz fiúutódja. Egyik nap, amikor késő estig dolgozott, felvetette anyámnak, mi lenne, ha ötödik nővéremet örökbe adnák egy vidéken élő távoli rokonnak, neki is jobb élete lenne. Korábban, miután zsinórban négy lányuk született, apám és anyám kötött egy alkut: ha az ötödik gyerek fiú lesz, megállnak, nem lesz több, viszont ha lány lesz, örökbe adják, és tovább próbálkoznak. Anyám bízott benne, hogy a sors nem űz vele ilyen csúf tréfát, hát beleegyezett. Csakhogy az ötödik poronty is lány lett. Bármi jött, anyám mindig belenyugodott mindenbe, de ebben az egy esetben megmakacsolta magát, és apám, akit valahol mélyen furdalt a lelkiismeret, nem ragaszkodott az eredeti egyezséghez.

Ezért aztán napközben még szorgalmasabban, még keményebben dolgoztak, de akárhogy igyekeztek is, sokkal több inget vagy öltönyt egy nap alatt nemigen tudtak készíteni. Akkoriban egy átlagos öltöny elkészítése a méretvételtől a fércelésen és a ruhapróbán át az igazításig több hetet is igénybe vett. Anyám ezért otthoni bedolgozást vállalt varrodáknak. Legidősebb nővérem mesélte, hogy volt egy időszak, amikor anyám csak zsebeket varrt, és otthon több ezernyi egyforma zseb állt halmokban. Továbbra is vágytak azonban egy fiúra, ezért abbéli reményüket kifejezendő, hogy a következő újszülött nem lány lesz, ötödik nővéremnek az A-mua nevet adták, ami tajvani dialektusban annyit tesz: elég, elég lesz már.

A sors eleve megbízhatatlan, és az is mindig beigazolódik, hogy amit az ember megígér, abban sem lehet megbízni. Egy évvel később anyám világra hozta a bátyámat. Újabb egy fővel nőtt a család létszáma, ami anyagilag a csőd szélére sodorta őket. És mivel a hatodik gyerek fiú lett, ez egyben azt is jelentette, hogy a családban eggyel több a lány, mint kellene.

Aznap hajnalban apám karjába vette ötödik nővéremet, és szó nélkül elindult vele a tajpeji vasútállomás felé, hogy felszálljon az első vonatra. Egy távoli rokonnak akarta örökbe adni, akinek még nem született gyereke. Ötödik nővérem pár órával korábban, éjfél után itta meg a híg rizsnyákját, ezért édesdeden aludt a bambuszkosarában. A kora nyári nap már felkelt, a város ébredezett. Anyám a bátyámmal a hátán már kora hajnalban elindult a piacra zöldséget vásárolni. Lejárta a lábát, de alig kapott valamennyi zöldséget azért a pár jüanért, ami a pénztárcájában lapult, ezért elkeseredetten igyekezett haza. Amikor belépett, legidősebb nővérem a negyedik nővéremnek háttal éppen vizet készült forralni, második nővérem a rizst mosta, a harmadik pedig az üveges szekrényt tisztogatta. A bátyám hazafelé egész úton ordított, ahogy később egész életében is, ami végtelenül idegesítette a körülötte levőket.

Anyám az ő anyai ösztönével egyből észrevette, hogy A-mua nincs otthon. Legnagyobbik nővéremtől tudta meg, hogy apám elvitte valahova. Hirtelen átvillant az agyán, hogy előző este miről beszélgettek, és felkiáltott:

– Elveszejti! – Avval kiszaladt a házból. Mivel a bátyámmal a hátán lehetetlen lett volna utolérni a vonatot, visszafutott, a bátyámat rábízta a nővéremre, aztán a fiók mélyéről elszántan előhúzott egy kulcsot, és kinyitotta a vasparipa lakatját, amit apám mindennap gondosan beolajozott. Senki nem tudja, hogy apám aznap miért nem a vasparipán vitte ötödik nővéremet a vasútállomásra, hanem gyalog, a karjában. Lehet, hogy ez is a bizonytalanságát fejezte ki?

Anyám azt mondta, életében akkor ült először vasparipán, és utoljára is. (De biztosan rosszul emlékezett, gyanítom, hogy szándékosan nem említette azt az esetet, amikor valójában először ült rajta.) Hihetetlen módon pár másodperc alatt ráérzett, hogyan kell biciklizni, ösztönösen tudta, ahogyan azt is, hogyan kell szakadó esőben, szembeszélben, a bambuszkalapot a homlokába húzva rizst palántázni, vagy hogyan kell szoptatni, és hogyan kell összeszorított fogakkal minden kínt elviselni. A biciklivel átvágott az egész Csunghua piacon, át az Északi-kapun, majd a postánál jobbra befordult a Keleti Csunghsziao útra, s egyvégtében eltekert a mozdonyokig. Aki éppen arra járt, biztosan felfigyelt rá: apró mintás vászonruhája verejtéktől nedves hátára tapadt, és fehér színű szoknyája úgy ringott a szélben, mint egy virág kelyhe (a szoknyát is apám varrta). Teljesen írástudatlan anyám egyenesen a pénztárhoz rontott, félrelökte a háborús menekültek módjára tülekedő jegyvásárlókat, és megkérdezte a pénztárost, hogy mikor indul Y városba a vonat, és hányadik peronról.

Úgy hallottam, hogy anyám láttán apám először teljesen zavarba jött, majd a szeme megtelt bűntudattal, végül dühbe gurult, sóhajtott egyet, és átadta anyámnak ötödik nővéremet, aki ekkor hirtelen megérezhette, hogy a sorsa éppen most vett fordulatot, mert éktelenül bömbölni kezdett. Apám ezután egy szó nélkül, mint mindig, kezét a háta mögé téve elhagyta a vasútállomást, anyám pedig némán, apró léptekkel szorosan követte. Apám dühében öleseket lépett, anyám pedig nem akart lemaradni, ezért tipegve futni kezdett mögötte. Eközben mindketten megfeledkeztek róla, hogy az állomáson maradt a vasparipa. Az üzlet jó pár hónapnyi bevételével megegyező értékű kerékpár eltűnt.

Senki nem tudja, apám mit szólt ehhez, mivel egész életében soha semmiről nem nyilvánított véleményt. Olvasott újságot, de soha nem kommentálta az aktuális híreket, soha nem emlegette a régmúlt dolgokat, és soha nem csatlakozott anyámhoz, amikor ő nosztalgiázott. Mintha eladta volna valakinek az emlékeit, hogy megszabaduljon tőlük, és azontúl már semmihez semmi köze nem lett volna.

Evvel az esettel kapcsolatban ma is foglalkoztat a konkrét és az absztrakt idő fogalma. A konkrét időben a vonat késett egy percet, anyám pedig biciklivel húsz perccel gyorsabb volt, mintha futott volna. Ez a huszonegy perc tette lehetővé, hogy ötödik nővérem a családban maradjon, ez családunk történetében tehát egy megtörtént, konkrét eset. De ha az absztrakt idő fogalma felől közelítünk, az a huszonegy perc azóta sem múlt el: az elmúlt évtizedekben anyám folyton emiatt panaszkodik ötödik nővéremnek, újra és újra felidézi az esetet, és hozzáteszi, hogy ő mennyit szenvedett. Ez egyike lett azoknak a témáknak, amelyekre hivatkozva anyám együttérzést vagy vigasztalást vár tőlünk. Hogy akkoriban mennyire szegény és szánalmas volt a család, arra éppen ez a huszonegy perc és apám tekintete a bizonyíték. Ugyanakkor ez az ő anyai szeretetének a bizonyítéka is.

A bátyám – a családban az első fiúutód – eközben mindvégig édesdeden szundikált a bambuszkosárban, és az égvilágon semmiről sem tudott, pedig majdnem kitúrta a családból ötödik nővéremet. Apám miatta vesztette el a második vasparipáját. Igaz, az az eset tizenhat évvel később történt.

A harmadik vasparipa elvesztése velem kapcsolatos.

A családunkban én vagyok a legfiatalabb gyerek, a vakarcs. Ráadásul a korkülönbség is meglehetősen nagy a testvéreim és köztem, véletlenül csúsztam be tizennégy évvel azután, hogy anyám eldöntötte, nem szül több gyereket. Így aztán amit elmesélek, nem éltem át személyesen, mindent hallomásból tudok, nagyrészt anyám elmondásából, de a nővéreim is kiegészítették a történeteket.

Ahogy említettem, jóval később születtem, mint ezek az események megtörténtek, a testvéreimtől is lemaradtam egy nemzedékkel, a szüleimről már nem is beszélve (mindketten elmúltak már negyvenévesek, amikor a világra jöttem). Így aztán tehetetlenül néztem, hogy az idő kirekeszt az eseményekből. Mindig szerették nekem felemlegetni, hogy „azokban a régi szép időkben” a piac milyen volt, meg hogy milyen volt ott dolgozni, és a vége mindig az volt, hogy „te csak ne panaszkodj, neked micsoda szerencséd van”. Ezt mindig nagy igazságtalanságnak tartottam: miért nem élhettem azokban a hősies időkben, amikor a szüleim? És azokban a legszegényebb időkben miért nem játszhattam én is a piac épületének a tetején a testvéreimmel egy gumipertlivel ugrálósdit? És miért kell nekem a „nagyon szerencsés” bélyeget viselnem?

Felnőttként találtam meg a módját, hogy átéljem a múltat én is: mégpedig úgy, hogy meghallgatom, amit elmesélnek, utána írásban újraalkotom „azokat a régi időket”, és így velük együtt növök fel (a szövegekben együtt növök fel anyámmal és a testvéreimmel is), velük együtt élek át szenvedést és boldogságot egyaránt. Sajnos apámmal még így sem nőhetek föl egyszerre, mert ő túl keveset mesélt magáról, az anyámmal való házasságkötése előtti életét ugyanúgy teljes homály fedi, mint a tajvani törzsi történelem titokzatos kis fekete emberkéinek kilétét.

Ezért lett belőlem az, ami vagyok: folyóiratokban publikálok, és néha még írónak is neveznek. Persze anyám kezdetben lenézte ezt a foglalkozást (valamikor azt remélte, hogy ügyvéd leszek), és mostanában is gyanakvással tekint rá. (Akinek anélkül van pénze, hogy létrehozna valami kézzelfoghatót, az fölöttébb gyanús neki.)

Néha én is elgondolkodom azon, hogy az írás végül is miféle mesterség? A társadalom miért tolerálja azt, hogy emberek egy csoportja az emberek által létrehozott jelrendszer segítségével történeteket ír, és ebből hasznot is húz? A tollforgatók hogyan torzítják, hamisítják vagy alkotják újra a szavak jelentését csak azért, hogy az olvasókat felkavarják, meggyötörjék, sőt szinte kínozzák?

Be kell vallanom, íróemberként a szavak és a nyelv iránti érzékemet elsősorban anyámnak köszönhetem. Általa kezdtem megérteni a nyelv erejét, ő segített nekem igazán elsajátítani az elvont szavak használatát. Például a „szeretet” szóra a szótárak nem adnak használati utasítást, azt anyámtól tanultam meg. Amikor arról mesélt, hogy milyen nehéz és keserves volt az első pár évük apámmal, a leggyakoribb megjegyzése az volt, hogy „fogalmatok sincs róla, hogy mennyi mindent föláldoztam”. Ő a legönkritikusabb ember, akit ismerek, a saját életével kapcsolatos legalapvetőbb értékelése mégis az, hogy ő ezért a családért hatalmas áldozatot hozott. E mondat mögött az a felszólítás rejtőzik, hogy nekünk ugyanilyen mértékben kell szeretnünk őt, és törődnünk vele.

Nagyon hosszú időnek el kellett telnie, mire valamennyire megértettem, hogy az anyám által olyan gyakran felemlegetett „áldozat” és a szeretet egy és ugyanaz. Ez a legmélyebb, legkomolyabb és legnehezebb megfejthető egyenlet, amit anyám életében tanított nekem.

Felnőttként jöttem rá, hogy emiatt mondom ki vagy hallom meg olyan nehezen azt a szót, hogy „szeretet”. Azért, mert szeretet és áldozat párban jár, ha előbbi megjelenik, utóbbi is előbb-utóbb követi. Ha valaki áldozatot hoz érted, nem fogsz örömödben kiugrani a bőrödből, és hasonlóképpen amikor te hozol valakiért áldozatot, általában nem várod el, hogy megünnepeljenek érte. Az áldozat a szeretet bizonyítéka, a szeretet az áldozat eredménye, és fordítva is így van. Azon tűnődöm, vajon ez lehet-e az oka annak, hogy egész életemben nagyon nehezen tudtam csak kimondani azt, hogy „szeretlek”.

De térjünk vissza nyolcéves koromba.

Anyám mesélte, hogy nyolcéves korom előtt nagyon nehéz eset voltam: kiköptem az anyatejet, finnyás voltam, elkaptam a bárányhimlőt, övsömöröm volt, és folyton csetlettem-botlottam; de nyolcéves korom után mintha minden bajt elfújtak volna, olyan egészséges és erős lettem, mint egy „madárszaros fa” (ez a nálunk mindenütt elterjedt, foltos kérgű banjánfa közkeletű elnevezése).

Nyolcéves koromban két dolog történt velem, amelyek fontos választóvonalat jelentettek az életemben, amelyek testileg és lelkileg is teljesen megváltoztattak, egészen más gyerek lett belőlem. Az első dolog a halállal volt kapcsolatos, a második az élettel. Bár talán pontosabb úgy fogalmazni, hogy ugyanannak a dolognak két, egymástól elválaszthatatlan részéről volt szó.

Nagyjából hétéves koromtól kezdve, mivel iskolába kezdtem járni, kénytelen voltam egyedül vécére menni. A piacon egyik családnak sem volt saját vécéje, mindenki a kétoldalt található nyilvános illemhelyeket használta: az egyik oldalon volt a férfivécé, a másikon a női.

Nem tudom, annak idején ki tervezhette a piac vécéjét, de az ajtaja csak egy méter negyven centi magas volt, ráadásul az ajtó deszkái nem illeszkedtek pontosan, csak hevenyészve egymás mellé szegezték őket. Ahogy bent guggolt az ember, a réseken át láthatta, hogy kint mi történik, és egy bizonyos szögből nézve kintről is be lehetett látni a fülkébe. Később megtudtam, hogy szándékosan így tervezték, megakadályozandó, hogy valaki odabent elrejtőzzön szipuzni.

A nyolcadik születésnapomon anyám meg akart lepni, és beszerzett egy pár csirkecombot, a közeli nyugati stílusú pékségben pedig vett egy szelet csokoládétortát és egy Yakult joghurtitalt csak nekem. Bár gyertyák nem voltak, azért a testvéreim köszöntő éneke után tökéletesen elégedetten befaltam mindent, csakhogy hamarosan elviselhetetlen hascsikarás tört rám.

Természetesen egyedül kellett kimennem a férfivécére. Amikor iskolába kezdtem járni, anyám azt mondta, ha ilyen nagyfiú létemre még mindig vele járok a női vécére, ki fognak nevetni, mondván: „nincs is kakaskád”.

A „nincs is kakaskád” biztosan szörnyen megalázó lett volna, de volt valami, amitől még ennél is jobban féltem, ami még ennél is jobban aggasztott. Sosem voltam hajlandó elmondani a szüleimnek, hogy mi is az a fontos ok, ami miatt nem merek egyedül kimenni. Amikor először mentem önállóan vécére, szemtanúja voltam valaminek, amit akkoriban még egyáltalán nem voltam képes felfogni. Mindenesetre ez volt az, ami miatt kiskoromban képes voltam visszatartani a székletemet: a rekordom hét nap volt egyhuzamban.

Korábban, amikor még csak gyakoroltam az önálló vécére járást, valamelyik nővérem mindig elkísért, és az ajtó előtt őrködött, de aztán anyám utasítására lassanként elmaradtak mellőlem. Aztán egy nap összeszedtem minden bátorságomat, fogtam a vécépapírt, és először mentem ki teljesen egyedül. Szokás szerint a legkevésbé piszkos fülkét választottam, ami éppenséggel legbelül volt. Nem sokkal azután, hogy lekucorodtam, bejött egy ismeretlen, középkorú alak virágmintás ingben, és megállt a fülkémmel szemközti piszoár előtt. Hátulról láttam, ahogy húzza lefelé a sliccén a cipzárt. Rövid idő múlva bejött egy zöld dzsekis férfi is, úgy tűnt, mintha váltottak volna egy pillantást (bár a fejüket nem láttam, mert egy deszka eltakarta őket), aztán a második leguggolt, és a már lehúzott cipzáron keresztül előhúzta a másik meredező, egy kisfiú számára elképzelhetetlenül nagy és szőrös péniszét, s elkezdte szopni.

Az a hét vagy hét és fél éves kisfiú, aki akkor voltam, képtelen volt levenni róluk a szemét, fogalma sem volt róla, mit kellene tennie. Nem mert felállni, lehúzni a vécét és kimenni, s arról is megfeledkezett, hogy be is csukhatná a szemét. Miután hazamentem, este ágynak estem, megmagyarázhatatlan okból két napig lázas voltam, és egy teljes hétig szorulásom volt.

Akkor még azt hittem, hogy ez csak véletlen, lehetetlen, hogy mindennap megtörténjen ugyanez a dolog. Csakhogy sorozatban, egymás után többször is előfordult ugyanez a „véletlen”. Csak jóval később merült föl bennem: talán alig várták, hogy bemenjek a fülkébe, és végre elkezdhessék az „előadást”. Igen, biztosan így volt, szándékosan rendezték meg ezt a színjátékot annak a hét-hét és fél éves kisfiúnak, mivel mintha többször is magamon éreztem volna annak a deszkával kitakart arcú alaknak a tekintetét. A képzeletemben mindkét férfi arcán kéjsóvár vigyor ült.

Ezek után a vécére járás kegyetlen tortúrát jelentett. Anyám mindennap noszogatott, hogy menjek már vécére, én pedig markomban egy darab vécépapírral kiszaladtam a piac melletti felüljáróra, ott addig vártam, amíg nagyjából elvégezhetném a nagydolgomat, aztán a vécépapírt belehajítottam egy szemetesbe, és hazafutottam.

Azon a születésnapomon, amikor a két csirkecomb, a csokoládétorta és a Yakult belakmározása után rám tört a hasmenés, egy teljesen idegen férfi jött be a vécébe. Szürke trapéznadrágot viselt, és az akkoriban nagyon divatos hawaii mintás inget. Már el kellett hogy végezze a dolgát, de csak nem akart elindulni, ekkor kezdtem gyanítani, hogy itt valami nincs rendben. Csakhogy nagy meglepetésemre rajta kívül nem jött be senki.

A hawaii inges férfi megfordult, és megállt az én vécéfülkémmel szemben.

Mivel az ajtó deszkái részlegesen eltakarták, nem láttam teljes egészében, csak azt, hogy az orrom előtti deszka által két egyenlő részre tagolva egy pénisz közeledik felém.

Azután a hawaii inges férfi leguggolt, és táskás, szinte kísértetiesen keskeny szemével rám nézett:

– Csak negyvenöt évet fogsz élni, kis barátom.

Olyan kedvesen, lágyan szólt, mintha csak a fejemet megsimogatva köszöntött volna:

– Jó reggelt, kisfiam!

Aznap, amikor hazaértem, teljesen kába voltam, szédelegtem, megint felszökött a lázam. A negyvenöt év akkoriban olyan messzinek tűnt, mint a Mars, de annak a férfinak a szeme és a mosolya olyan érzést váltott ki bennem, amilyet addig soha nem tapasztaltam, mintha a bőröm alól valahonnan egy jéghideg tű az ereken keresztül egyenesen a szívemig hatolt volna. Három napig magas lázam volt, és csak aludtam, közben folyamatosan félrebeszéltem. Anyám még ennyi év elteltével is folyton emlegeti ezt az esetet. Azt mondja, két megmentőm volt az életemben: az egyik a Mennyei Király, a másik Lin doktor.

A láz első két napján a szüleim nem vittek orvoshoz, aminek az volt az egyszerű oka, hogy egy vizit túl sokba került. Ezért apám először a patikában vásárolt nekem gyógyszert, hátha sikerül a betegséget a kezdeti szakaszában megfékezni, anyám pedig elment a Mennyei Király Templomába talizmánért, amit otthon elégetett, a hamuját vízbe keverte, és megitatta velem.

Máig emlékszem arra a kis patikára, olyan szűk volt, hogy egyszerre csak egy ember fért be, minden dugig volt előre kikevert vagy összeállított orvosságokkal, mint egy valóságos szatócsbolt. Csak sorolnod kellett a tüneteket, és a vastag keretes szemüveget viselő öreg patikus, akinek már csak kétoldalt, a füle fölött maradt haja, rögtön ajánlott is valami orvosságot. A piac lakói sosem kérték számon a végzettségét, olyan magabiztosan emelte le az orvosságos dobozokat, komótosan, zörögve öntötte ki belőlük a pirulákat, amelyeket aztán boszorkányos fürgeséggel csomagolt be, hogy evvel mindenkit meggyőzött, rendelkezik olyan gyógyító tudással, amelyet nem szükséges papírokkal igazolni.

Akkoriban, ha igazi orvost akartál felkeresni, ki kellett menned a városból, a városfalon túlra (bár a japánok már rég lerombolták a falat, a kifejezés még mindig élt). Apám felült a vasparipára, és a háta mögött velem átvágott az egész Csunghua piacon (ott hátrafordult, már Puntingban vagyunk, mondta), át az Északi-kapun (ott tért le arról az útvonalról, amelyet követve anyám annak idején visszaszerezte ötödik nővéremet), majd a körforgalmon áthajtva a negyedbe, amit még a japánok neveztek el Eirakunak, vagyis Örök boldogságnak, onnan a Taihei (japánul Béke) negyeden át eltekert egészen a Tajpej-hídig. Ekkorra az inge már izzadságtól nedvesen tapadt a hátára, még én is éreztem a belőle áradó párás meleget.

Nem mintha Hszimentingben, ahol laktunk, ne lett volna orvosi rendelő, de apám csak egy bizonyos gyermekorvosban bízott. Ez az orvos már a legidősebb nővéremet is kezelte, és utána az összes gyereket a családban, engem is, aki a hetedik voltam. Sőt, még a nővéreim fiait és lányait is ő gyógyította, amíg fel nem nőttek, az évek alatt szinte a család háziorvosa lett. Ha valamilyen betegségre nem elég a köptető, anyám még most is csakis ezt a gyermekorvost hajlandó felkeresni.

A rendelő berendezése az évek során mit sem változott. A négyzetrácsos üvegajtó a váróhelyiségbe nyílik, ami valójában egy hosszú folyosó, a fal mentén végig egy hosszú paddal. A bejelentkező és orvosságkiadó ablak tejüvegből van, amiből egy félkörívet kivágtak. Eleinte egy mélabús, sovány, középkorú férfi volt az asszisztens. Nagyon szerettem nézni, ahogyan az orvosságot keveri: először egy kis műanyag fiolába öntötte a por alakú gyógyszert, aztán meleg vízzel töltötte fel. Az edényt ezután a füle mellett tartva gyorsan rázta, mintha az egyenletesen eloszló por zenéjét hallgatná közben, egészen addig, amíg a keverék halványpiros színű nem lett.

Ezután a nevemet felírta egy darab rizspapírra. Nagyon szépen írt, olyan elegánsan, lendületesen kanyarodtak az írásjegyei, mint egy híd elemei (bocsánat a hasonlatért, de akkoriban tényleg csak ez jutott róla az eszembe, mert a rendelő valóban egy híd lábánál állt). Az adagolást is ráírta a papírra: naponta háromszor, evés után egy adaggal. Ezután boszorkányos gyorsasággal ragasztóval kente be a papírt, és felragasztotta a műanyag fiola oldalára. A címkére szabályos, egyenletes írásjegyekkel ez volt nyomtatva: Tajpej-híd Gyermekorvosi Rendelő.

Anyám szerint csak ebben a rendelőben nem sírtam és nem hisztiztem, engedelmesen hagytam, hogy Lin doktor lázcsillapító kúpot nyomjon a fenekembe.

A harmadik napon éjfélkor, amikor apám kihúzta a számból a lázmérőt, a higany mérőszála elérte a negyvenegy fokot, ami már nagyon veszélyes volt. Apám ekkor úgy döntött, hogy nem törődik a vizitdíjjal, kitolta a vasparipáját, fölerősítette rá a fonott ülést, majd beleültetett. Anyám közben megint italt készített a Mennyei Király Templomában kapott talizmánból, és ragaszkodott hozzá, hogy megigyam, csak azután ült fel a hátsó ülésre. A vasparipa százharminc kilónyi terhével kitartóan száguldott a Tajpej-híd Gyermekorvosi Rendelő felé. A rendelő természetesen zárva volt, apám dühödten nyomkodta az emeleti lakás csengőjét egészen addig, amíg a mélabús tekintetű asszisztens ki nem nyitotta az ajtót. Az álmából fölvert, mégis mosolygó Lin doktor szó nélkül tette föl a sztetoszkópját, majd felnyalábolt, az ágyra tett, és törökülésbe ültetett.

– Sürgősen oltást kell kapnia – mondta olyan akcentussal, ami eltért a szüleim által beszélt tajvanitól.

Egy alkoholos vattadarabbal olyan erőteljesen dörzsölte a hátamat és a mellemet, hogy anyám szerint rákvörös lett tőle a bőröm.

– Volt széklete?

– Nem is tudom, ebben a három napban biztosan nem.

Lin doktor ekkor beöntést adott. Éreztem, hogy valami hideg húzódik végig forró végbélnyílásomtól a hasamig. Anyám kitámogatott a mosdóba, persze sírtam, de a vécén szinte azonnal megkönnyebbültem. Mintha halbelsőséget kakáltam volna, olyan sötét, bűzös ocsmányság jött ki belőlem végig, amíg teljesen ki nem ürültem. A doktor azt javasolta, hogy megfigyelésre maradjak ott éjszakára, aludjak a rendelőben. Anyám ezért egész éjjel egy kerek széken ült a kiságy mellett, és vigyázott rám, apám pedig a váróteremben aludt a padon. Mire megvirradt, lement a lázam. Amikor Lin doktor is felébredt, egy kis zseblámpával megvizsgálta még egyszer a szememet és a torkomat. Azt mondta, hazamehetek, de szedjem be pontosan a gyógyszereket, és tartsanak megfigyelés alatt.

– Kaphatok egy spriccentést abból? – Szerettem volna, ha Lin doktor spriccel nekem egyet az édeskés ízű torokspray-ből, ami ugyan köhögésre való volt, de Lin doktor kedvesen mosolyogva teljesítette a kérésemet, ami határtalan megelégedéssel töltött el, úgy éreztem, ezért tényleg megérte megbetegednem.

Amikor kiléptünk a rendelő ajtaján, már világos volt, de a vasparipát sehol se láttuk.

Apám dühösen fejbe csapta magát, de olyan hangosan, hogy még Lin doktor is kijött az épületből, hogy megnézze, mi történt. Emlékszem, apám egy tucatszor végigment az utcán; mintha legalábbis az egyik lábát vesztette volna el.

Anyám azóta is szilárdan hisz benne, hogy a gyógyulásom ugyan félig Lin doktor érdeme, de a Mennyei Királytól kapott talizmánnak is nagy része van benne.

– Kellett hozzá egy ember, és kellett egy isten is – mondja. Aznap délután megint elvitt a Mennyei Király oltárához, a Suanglien piac közelébe azért, hogy köszönetet mondjunk neki, és hogy megkérdezzük tőle, hol keressük a biciklit. A Mennyei Király válasza az volt, hogy a vasparipát adták az életemért cserébe, ha nem találjuk meg, akkor ez volt előre megírva a sorsunkban. Mindenesetre anyám azért kapott két talizmánt is, egyet apám részére, egyet pedig az egész családnak.

Talán a Mennyei Király megszánta a családunkat a szegénysége miatt, mert két héttel később a vasparipa csodálatos módon előkerült. Ez volt az a vasparipa, amelyről már írtam az egyik elbeszélésemben: miután a bátyám felvételi vizsgájának napján elvesztette az előzőt, apám szilárdan eltökélte, hogy márpedig vesz egy másikat. Csak egy használt Lucky márkájú biciklire futotta, amely az 1990-es években, a piac lerombolása után a Csungsan Csarnok elől tűnt el nyomtalanul.

A-pu barlangja

Jó húsz évvel később azonban előkerült a bicikli.

A Lucky feltűnéséről A-pu értesített. A-pu használt kerékpáralkatrészek adásvételével foglalkozik, ennek révén találkoztam vele én is, és lassanként összebarátkoztunk. Kicsit fiatalabb nálam, de hogy mennyivel, azóta se tudom pontosan, csak arcának feszességéből tippelem. Életkorára a vele való beszélgetésből sem lehet következtetni. Az egyes időszakokkal kapcsolatos emlékei teljesen összekeveredtek a roppant mennyiségű holmi és ócskaság miatt, amit innen-onnan – a szemétből, elhunytak hagyatékából, újrahasznosító telepekről és az utcáról – összeszedett.

A haja állandóan torzonborz, keze a farmerzsebében, mindig úgy néz ki, mint akinek semmi különösebb dolga aznap. Valójában a régi tárgyakkal kapcsolatos ismeretei messze meghaladják az életkorát, sokkal bölcsebb, mint a külseje alapján gondolnád róla.

Egyszer megkérdeztem tőle, miért kezdett régi tárgyakat gyűjteni.

– A technikum után nem volt kedvem továbbtanulni – válaszolta rövid gondolkodás után –, ezért beálltam a seregbe. Leszerelés után biztonsági őr lettem egy áruházban, és gyakran voltam éjszakás. Egyik reggel hazafelé menet a sarkon megláttam egy ócskást. Az öregasszony triciklijén a papírdobozokon, kartonokon kívül volt egy csomó limlom és egy régi lemezjátszó. Olyan tájban már holtfáradt szoktam lenni, ezért fölmentem lefeküdni. De valami nem hagyott nyugodni, sehogy sem tudtam elaludni.

Talán az a lemezjátszó nyugtalanította annyira, a fedele törött volt, erezett mintájú, letisztult borítású, mintha egy kitinpáncélos bogár mászott volna a triciklire. A-pu visszament az utcára, nem érdekelte, hogy működik-e még a szerkezet, csak annyit kérdezett az öregasszonytól, eladja-e neki a lemezjátszót. A-pu sokkal magasabb árat ajánlott, mint amekkorát az asszony a hulladék-újrahasznosítóban kapott volna érte, miért ne adta volna el neki.

– Végül működött, vagy sem?

– Persze hogy működött, ha nem működött volna, talán folytatása sincs a dolognak. A lemezjátszónak volt egy kinyitható rekesze, amiben egy csomó lemez elfért. Akkoriban általában ilyenek voltak a lemezjátszók. Elmentem, vettem bele tűt, csatlakoztattam rá a fa hangszóróimat, amelyekről fogalmam sem volt, hogy jók-e még, vagy sem, aztán föltettem az egyik lemezt, hogy kipróbáljam.

A-pu azt mondta, nemigen szokott zenét hallgatni. Kiskorában otthon is legfeljebb a rádióban hallgatta Tracy Huang, Sarah Csen vagy Teresa Teng dalait. A családjuk gyümölcsöt árult, ezért édesanyja a rádiót általában a ház egyik sarkába állította, ahol az egész nap hangosan szólt.

A lemezjátszó rekeszében négy lemez volt, egy Teresa Tengtől, a másik három angol nyelvű felvételekkel. Nem gondolta volna, hogy megtetszik neki ez a három lemez, mert az angoltudása nagyjából a nyolcadik osztály első leckéjének szintjén rekedt. De ahogy a tű elkezdett fel-alá ugrálni a barázdákon, és a reménytelennek ítélt hangszórókból felhangzott a zene, hirtelen megborzongott a gyönyörűségtől. Lassanként rászokott, hogy reggel, miután megitta a szójatejét, és hozzá megette az olajban sült csavarttésztáját, lefekvés előtt még feltette azt a pár korongot arra a bizonyos Realistic LAB-59 típusú lemezjátszóra. Azt mondta, körülbelül annyi angol szót tudott, amennyi azoknak a lemezeknek a címében szerepelt: Frank és Nancy Sinatrától a „Something Stupid”, Patti Page-től a „With My Eyes Wide Open, I’m Dreaming” és Carl Czerny Száz zongoraetűdje.

Ahogy kiejtette az angol szavakat, A-pu zavartan el is nevette magát, valószínűleg maga is furcsának találta a kiejtését. Ettől a félszeg nevetéstől csak még őszintébbnek és rokonszenvesebbnek találtam, és valahogy közelebb kerültünk egymáshoz.

– Egy régi osztálytársamat kértem meg rá, hogy tanítsa meg elolvasni, mi van a lemezekre írva – mondta.

– Megvannak még a lemezek? – kérdeztem.

– Hogyne. Ezeket soha nem fogom eladni. Lehet, hogy túlzás, de olyanok nekem, mint valami kulcs, kinyitottak bennem valamit. Látod, már ennek is tizenöt éve, de akkor ezek a lemezek még nem számítottak olyan réginek.

Attól kezdve A-pu mintha régiségradarral lett volna fölszerelve: nem pusztán végighaladt az utcán, hanem folyamatosan pásztázta a környéket, hátha felbukkan valami érdekesség. Eközben fölfedezett valami nagyon vicceset is: azt tapasztalta, hogy ha elkér az emberektől valamilyen lomot, hirtelen nagyon ragaszkodni kezdenek hozzá. Hiába akarták már kidobni, ilyenkor előjön belőlük a hasznot szimatoló kisember, mint aki most jön rá, hogy milyen értékes is ez a holmi, és sehogy sem képes megválni tőle. De ez az egész cirkusz csak ideiglenes felbuzdulás, mert amint olyan árat kínál az ember, ami kielégíti a hiúságukat, a legtöbbjüket már nem is érdekli, hogy milyen értéket tart a kezében.

A-pu eleinte csak azt vásárolta, ami megtetszett neki, de hamar rájött, hogy anyagilag nem fogja ezt sokáig bírni, és nemcsak a pénze fogyott szélsebesen, de a szobája is úgy nézett már ki, mint egy szemétdomb. Hat-hét évvel később jött az ötlet, hogy nyit egy boltot, ekkor fogta a biztonsági őrként és az alkalmi munkákból megtakarított pénzét, és Jungho városrészben kibérelt egy üzlethelyiséget. Csakhogy az éjjeli piac közelében a bérleti díj egyáltalán nem volt alacsony, ráadásul a használtcikk-kereskedelem olyan, hogy sokan nézelődnek, de csak kevesen vásárolnak. Így aztán amikor lejárt a bérleti szerződése, leírta a veszteségeit, és felszámolta az üzletet. Azután inkább már az akkor induló online aukciókra összpontosította figyelmét. Hamarosan már nem csupán egyszerű régiséggyűjtő volt, hanem tekintélyes, több ezres, elégedett vásárlói értékeléssel rendelkező online régiségkereskedő. Így lettem én is az „A-pu régiségkereskedés” vásárlója.

Első személyes találkozásunkra úgy került sor, hogy vettem a boltjában egy Global márkájú dinamólámpát, és a személyes átvétel opciót jelöltem meg. Tajpej egyik régi ipari negyedébe, Szancsungba kellett menni az áruért. Amikor odaértem a megadott címre, telefonáltam neki, s hamarosan megjelent egy régi Yamaha motoron, amelynek kipufogócsöve csendesen, visszafogottan dübörgött. A fején bukósisak helyett kék baseballsapka volt, amelyre az LA Dodgers felirat volt hímezve, kifakult farmernadrágot és zöld pamutpólót viselt. Enyhén dadogott, a fejét leszegte, mintha földre potyogott pénzérméket keresne, szóval majdnem úgy nézett ki, ahogyan elképzeltem magamban.

Eleinte csak mint vevő és eladó beszélgettünk egymással, aztán amikor kiderült, hogy érdeklődöm a régi vasparipák iránt, nagyon fellelkesedett, és válaszolt néhány kérdésemre a felújításukkal kapcsolatban. Közben én is egyre kíváncsibb lettem rá: a legkülönfélébb dolgokról olyan meglepően gazdag tudással rendelkezett, hogy megkérdeztem, megnézhetném-e a raktárát. A-pu rövid habozás után beleegyezett.

Öreg Yamaháján elvitt egy zsákutca végében található házhoz. A vasredőnyös ajtó előtt papírdobozok voltak halomba dobálva, csak egy alig észrevehető, keskeny átjáró vezetett át közöttük, amelynek a végén egy félig nyitott kis ajtó látszott. Az utcafronti árkád alatt egy lelakatolatlan Repülő Tigris és egy Vusun márkájú kerékpár állt, valamint számtalan csupasz kerékpárváz és más alkatrészek hevertek kupacokban. A-pu kinyitott nekem egy összehajtható széket és asztalt, amelynek a tetejét a szorzótábla és az angol ábécé díszítette. Ezek a bútordarabok szinte minden korombeli fiú családjánál megtalálhatóak voltak annak idején. A-pu nem ült le, csak a motorjára támaszkodva rágyújtott. Ott, annak a zsákutcának a végén teljesen belemerültünk a klasszikus biciklimodellekről folytatott eszmecserébe. Olyan lelkesen beszéltünk a biciklikről, ahogy az irodalomkedvelők tudnak Milan Kundera vagy Italo Calvino műveiről vagy a modern művészet rajongói Jasper Johns és Andy Warhol festményeiről.

Nem tudom, mennyi idő telt el, egyszer csak elment egy 7-Eleven boltba, és két közepes lattéval tért vissza. Miután megittuk a kávét, fölhúzta a vasredőnyt, és végre bebocsátott a „műhelyébe”.

Bedugtam a fejemet, és körülnéztem: mintha egy barlangba léptem volna.

A mai napig képtelen vagyok pontosan megmondani, hogy A-pu műhelye mekkora, mivel az egész helyiség dugig van mindenféle holmival. A mennyezetről különféle formájú, régi üvegcsillárok lógtak, és mindenféle antik faasztal és szék volt különleges módszerrel a mennyezetig egymásra tornyozva. Ebben az asztal- és székhalomban volt egy furcsa tárgy: jobban szemügyre véve láttam csak, hogy egy kisgyerekeknek való, zebracsíkosra festett régi fa hintaló. Valamikor egy kisfiú biztosan nemcsak a zebraszínűre festett fadarabot, hanem az afrikai szavannákon vágtató gyönyörű vadállatot látta benne.

Jobb kéz felől volt egy kredenc, amely tömve volt különféle korokból származó tányérokkal, tálakkal, poharakkal és evőeszközökkel. Egy kicsit turkáltam köztük, és meglepve fedeztem fel néhány tálon és kanálon a Hszimenting negyedben található „Köszi, tintahalragu” nevű étterem logóját. Bal kéz felől néhány ruhásszekrény legalsó polcán Tatung márkájú ventilátorok sorakoztak. Állítólag ezek a masinák elnyűhetetlenek, elműködnek az idők végéig is. A ventilátorok fölött halászhajókon használt viharlámpák lógtak, mellettük egy Tajvan Tartományi Oktatási Minisztérium feliratú vasdobozban néhány buborékos üvegből készült cukortartó hevert. Régen gyakran jártam a piac második emeletére az Öregapó Szatócsboltjába vegyes sütit venni, amelyet éppen ilyen üvegekben tároltak.

Amikor megkerestem A-pu mosdóját, kiderült, hogy barlangon belül is létezik barlang. A lámpa láttán nosztalgia fogott el: a bádog lámpabúra alól piros-fehér csavart elektromos vezeték lógott, a végén egy „tojáskapcsolónak” nevezett vacakkal. A közepén levő csúszkát balra tolva fehér szín jelent meg, evvel felkapcsoltad a világítást, jobbra tolva pirosra váltott, és leoltottad a lámpát. A vécéfedőt csak nagy nehezen tudtam fölemelni, mert még azt is megpakolták mindenféle dobozzal. Kinyitogattam őket, csupa olyan játékkal voltak tele, amelyek ötödik-hatodikos koromban voltak menők: műanyag Ultraman figurák, filmsztárok és híres énekesek képével díszített műanyagkorongok meg vasból és alumíniumból készült matchboxok. A fürdőkád oldalán körben mindenféle tombolán nyerhető játék, a kád közepén pedig egy korai, Gasaphon típusú golyós játékkiadó automata állt. Már el is felejtettem, hogyan néztek ki ezek, annyira megszoktam már a manapság a nagy áruházakban felállított, villogó LED-világítású játékkiadó automatákat. Csak most jutott eszembe, hogy ezek a régi, tojásdad automaták olyanok voltak, mint az űrkapszulák, csak volt vaslábuk is. Ezek a vaslábú szörnyek annak idején mennyi, de mennyi pénzemet elnyelték!

Felkaptam a kézmosóban heverő, ónozott vaslemezből készült játékpisztolyt, és a tükörképemre céloztam vele. Sajnos nem voltak hozzá patronok, pedig szívesen elsütöttem volna. Amikor az orromhoz emeltem, még éreztem az égett patronok és a puskapor szagát. Vajon mennyi ideig marad meg ez a szag? Vagy csak képzelődtem volna? Talán azért éreztem így, mert A-pu barlangjában voltam? Mintha odabent képtelen lettem volna egyenletesen lélegezni, valami olyan zavarba ejtő, az időérzékelésemet megtréfáló hangulat uralkodott, mintha egy egészen más korba és térbe repültem volna.

Visszamentünk az árkádok alá, és leültünk.

– Honnan szerzed ezeket a cuccokat? – kérdeztem tőle.

– Több módja is van – mondta. – A motorommal járom az utcákat és a kis sikátorokat, elmegyek akár messzebb, déli irányba is. Aztán ha megtetszik valami, akkor megkérdezem a gazdáját, hogy eladó-e. Néha az utca szélén látok egy régi biciklit vagy egy régi konyhaszekrényt, olyankor becsöngetek a házba. Előfordul, hogy meghallom, bezárnak egy régi üzletet, vagy átépítés miatt kiürítenek egy régi veteránfalut, olyankor ott lófrálok akár egy egész hónapig is, és lesem, hogy mikor milyen holmit tesznek ki.

– És azt honnan tudod, ha valaki fel akarja számolni az üzletét? Csak úgy elmondják neked?

– Nyilván először fel kell építeni a kapcsolatot, el kell nyerni a bizalmukat. Az idős tulajok érzelmileg erősen kötődnek ahhoz, amit eladnak. Szóval érezniük kell, hogy segíteni szeretnél nekik, nem azért veszed meg a tárgyaikat, hogy rögtön túl is adj rajtuk, hanem azért, hogy megőrizd őket… Előfordul, hogy nem egyeznek bele azonnal, aztán egyszer csak, maguk se tudják megmagyarázni, miért pont akkor, hirtelen felhívnak telefonon. Az a lényeg, hogy érezniük kell: ha neked adják a holmijukat, az egészen más, sokkal több annál, mint ha odaadnák a köztisztasági vállalatnak, vagy elárvereznék őket. – Szünetet tartott, majd jelentőségteljesen folytatta. – A vásárlásba érzelmileg is bele kell fektetni.

El kellett ismernem, hogy A-puból valamilyen megmagyarázhatatlan vonzerő árad, amikor erről beszél. Beszéd közben cigarettázott, és egészen úgy nézett ki, mint fiatalkoromban a cowboy a Marlboro cigarettareklámokon. Megkérdeztem, hogy elegendő jövedelme van-e ebből. Alkalmi munkákat is vállal emellett, válaszolta, de az utóbbi években a használtcikk-eladásból lassanként el tudja tartani magát.

– Egy embernek nincs túl sok pénzre szüksége, tényleg.

– Milyen alkalmi munkáid vannak?

– Vízvezeték- és villanyszerelés, de a betonozáshoz is értek valamennyire – mondta tajvaniul, közben a farmerja farzsebéből előhúzott egy bőrtárcát, és kivett belőle egy névjegyet. Vetettem rá egy pillantást, a tetején az állt, hogy „Régiség-adásvétel és tanácsadás”, két sorral lejjebb pedig az, hogy „Professzionális vízvezeték- és villanyszerelés”.

Ebben a pillanatban észrevettem, hogy egy zöld leguánféle mászik elő egy ciprusfából készült kredenc mögül, majd felkúszik egy ipari állólámpára. Azt hittem, csak káprázik a szemem, de aztán A-pu felmarkolt egy csomó zöldséget, amely egy ócska alumíniumlavórban ázott addig, és odanyújtotta a leguánnak. Tényleg egy valódi, élő leguán volt. A-pu felém fordult:

– A halottak hagyatékában is mindenféle holmit lehet találni, és ha az elhunyt magányos volt, egyedül maradt, olyankor aztán neked kell gondoskodnod az ilyen cimborákról is.

Az egyetem után, amíg be nem vonultam, nekem is volt egy időszakom, amikor elkapott a gyűjtőszenvedély. Anyám fel is hánytorgatta, hogy minek guberálok össze mindenféle rozsdás ócskavasat, az ő szemében ugyanis a guberálók haszontalan semmirekellők. Így aztán másoknál sokkal jobban megértettem A-punak a régi televíziók, ventilátorok, ollók, lemezjátszók, mindenféle üvegek és kancsók, poharak és tányérok iránt érzett szenvedélyét, sőt, talán egy kicsit csodáltam is érte. Ma már nem emlékszem pontosan, hogy ezek a régi, összeszedett vagy vásárolt tárgyak mikor vesztették el a vonzerejüket a szememben. Mint mindenki más a világon, én is a 3K, vagyis a komputer, a kamera és a kommunikációs eszközök rabja lettem, hozzászoktam, hogy olyan tárgyakat vásárolok, amelyek könnyen elromlanak, de megjavítani nem tudom őket. A fiatalkoromban összegyűjtött holmikat viszont nem adtam el, hanem bepakoltam őket a Csungho városrészben álló régi családi házunk egyik szobájába, és azóta sem nyúltam hozzájuk.

Lassanként rájöttem, hogy A-pu egy személyben műértő, gyűjtő és kereskedő. Amikor arról beszélt, hogy mit szeret gyűjteni, felragyogott a szeme. De nem pusztán a lelkesedés lobogott benne, mert ugyanakkor a tárgyak valós piaci értékét is egy pillantással felmérte. Például láttam nála jó néhány régi, szegecselt vasablakot, olyanokat, amelyeknek öntöttvas rudakból csavart és hajlított ablakrácsa van. A korabeli vasablakok a készítőjük mesterségbeli tudását mutatják meg, magyarázta nekem. Ha megfigyelem, minden egyes ablakrács egyedi és különleges, nézzem csak meg, van olyan, amelyiknek a rácsát cseresznyevirág formájúra hajlították, némelyik meg olyan, mint a Fudzsi-hegy. Sőt, az egyiknek a mintájában a Lin vezetéknevet rejtették el. Úgy magyarázott, mint egy lelkes múzeumi tárlatvezető:

– Ez a darab például a Tataocseng környéki mesterek stílusában készült. Ők mind egy bizonyos Liu mester tanítványai voltak, akik az illesztéseknél szerettek ilyen íveket hajlítani, aztán lassacskán ez lett az ismertetőjegyük. Én őket tartom igazi mesterembernek, mert aki ilyen finom kidolgozást végez, az azt mutatja, hogy nemcsak önmagával szemben igényes, hanem avval is törődik, hogy az ablak hogyan fog kinézni ott, ahova beszerelik, és szeretné, ha tudnák, hogy ki készítette.

A-pu elmosolyodott.

– És mivel ritkaságról van szó, nyilván én is kissé drágábban adom tovább őket.

– Mennyiért?

A-pu tekintete megvillant.

– Egy pár huszonnyolcezer, de tekintettel a barátságunkra, odaadom neked húsz százalékkal olcsóbban, ha érdekel.

Eszembe jutott egy szólás, amelyet anyám szokott mondani: ha a kereskedő nem elég élelmes, ráfizet, mint a házasságközvetítő, aki maga adja a hozományt. Vagyis aki nincs tisztában a költség és a haszon fogalmával, az inkább ne is álljon kereskedőnek.

De voltak A-punál olyan dolgok, amelyekről sehogy sem tudtam elképzelni, hogy bárki meg akarná venni őket. Például egy fecskendő, amivel régen a disznókat oltották be – disznófecskendő –, mi a fenéhez kezd vele bárki is?

– Egy napon majd ez is gazdára talál – mondta nyugodtan és magabiztosan –, nem lehet türelmetlenkedni, és főként nem szabad olcsón túladni rajta, itt ezerszer türelmesebbnek kell lenned, mint egy pékségben.

Hozzátette, hogy a használtcikk-kereskedelemnek külön tudománya van. Itt gyakorlat közben tanul az ember. Például egy tárgyból többet is össze kell gyűjtened, mire rájössz, hogy valójában mi az értéke; és egy vásárlónak előbb fel kell bukkannia, hogy felfedezd, kiket érdekelhet az a bizonyos tárgy. A tőle balra található, értékes szúrósfenyőből készült polcról találomra leemelt egy régi bakelitlemezt. A lemezborítót egy rajz díszítette, amit a Cowboy nevű képregényrajzoló szignált, a lemezen az Üstfoltozó című tajvani nyelvű bohózat hangfelvétele volt. A borítón feltüntetett színészek közül egynek sem ismertem a nevét, a felvételt egy Crown Records nevű cég készítette Tajcsungban.

– Korábban fogalmam sem volt róla, hogy komédiákról is készültek felvételek, de amikor ehhez hozzájutottam, kíváncsi lettem, hogy mikor volt ez a műfaj népszerű. Hogy a színészek vajon ismertek voltak-e? Aztán egy napon felfedeztem, hogy vannak emberek, akik pont arra várnak, hogy ezek a dolgok újra felbukkanjanak. És néha elárulják, hogy ennek a holminak mi a valós piaci értéke.

– És erre a felvételre kik várnak?

– Hát például a tajvani nyelvet kutatók, történészek, akik retró éttermet nyitnak, vagy akiknek annyi a pénzük, hogy azt sem tudják, hová tegyék… – A-pu felnevetett. – Az ilyeneknek nem kell segíteni spórolni.

– Úgy látom, nagyon élvezed ezt a munkát.

– Naná, ezerszer jobb, mint biztonsági őrnek lenni. Mindennap ezeket rendezgetem, sokszor egészen éjfélig elbíbelődök velük, de otthon egyáltalán nem értik, mit csinálok, így aztán fogtam magam, és ideköltöztem. De az itteni szomszédok is afféle csodabogárnak tartanak.

Az én családom sem tudja, hogy mivel foglalkozom, gondoltam magamban, de vajon mi magunk tudjuk-e, hogy a családtagjaink mivel foglalkoznak?

Attól kezdve rendszeresen vásároltam A-putól apróságokat, például egy készlet üvegpoharat, amit a Zsenzsen Áruház osztogatott az egyik jubileumán, egy Meidzsi korabeli, Fuji márkájú, négyszögletes kerékpárlakatot vagy egy Peter márkájú, német felhúzható ébresztőórát. Minden alkalommal a személyes átvételt választottam, mivel így lehetőségem nyílt rá, hogy leüljek vele ahhoz az összecsukható asztalhoz beszélgetni egy kicsit. Lassanként kimondatlan barátság szövődött közöttünk.

Egyszer megkérdeztem tőle, hogy a régi, használt tárgyak gyűjtése közben történt-e vele valami érdekes eset. Egy Jáde Nyúl márkájú tollat szopogatva a szájában (a kupakját már régen szétrágta) elgondolkodott a kérdésen:

– Hajjaj, de hányszor, azt se tudom, melyikkel kezdjem.

Aztán belekezdett egy történetbe arról, hogyan vásárolt alkatrészeket egy régi Lucky márkaboltból.

A régi biciklik szerelmeseinek a szemében néhány márka különleges vonzerővel bír. Ilyen a japán Fuji, ami az első bicikli volt Tajvanon, az angol Raleigh vagy a Tajvanon gyártott Lucky kerékpár. A Lucky galambemblémája és jelmondata, miszerint „Pattanj a Luckyra, és lovagold meg a szerencsédet!”, a rajongók számára egy egész korszakot jelképez.

Miután beköszöntött a motorizált korszak, az egykor szép napokat látott Lucky márkaboltokat és műhelyeket jórészt felszámolták. Így aztán nem csoda, hogy a régi márkaboltok, amelyeken még az eredeti gyári cégtábla lógott, a Lucky alkatrészeket gyűjtők figyelmének központjába kerültek. És különösképpen egy bizonyos öreg műhely.

Ez a bolt a Lucky márka és a japán kerékpárgyártási technika együttműködésének a mintaterepe volt; régen gyakran jöttek japán technikusok tapasztalatcserére, és az együttműködés miatt számos ritka, különleges alkatrészt tároltak. Csakhogy a főnök fiai már felnőttek, saját lábukra álltak, ezért az idős mester már csak nagyon ritkán nyitotta ki az üzletet.

A műhely eredetileg egy földszintes bódésor közepén helyezkedett el, körben már mindenütt magasházakat húztak fel, csak ez az egy épület maradt meg szilárdan ellenállva az építési vállalkozók és ingatlanfejlesztők törekvéseinek. A helyiség bal oldalában rendezték be magát az üzletet, a jobb oldal pedig lakótérként szolgált, ott állították fel az ősök oltárát az ősök nevét tartalmazó lélektáblákkal. A szobában heverő rizses dobozok arról tanúskodtak, hogy az elődök gabona- és élelmiszer-kereskedelemmel kezdték a családi vállalkozást, a biciklik csak később jöttek a képbe. A régi bolt megtartása és az ősök oltára azt mutatta, hogy az öreg tulaj nem felejtette el a gyökereit.

A-pu megfigyelte, hogy a főnök felesége reggelente, miután kinyitotta az ajtószárnyakat, füstölőt gyújt a földistenke szentélyében és az ősök oltáránál. Néha szerencséje volt, és kifogta, amikor az idős tulaj kinyitotta az üzletet is. Ilyenkor A-pu odatolta a biciklijét, és mindenféle mondvacsinált ürüggyel, például hogy föl kell fújni a kereket, vagy meg kell javítani valami jelentéktelen apróságot, próbált szóba elegyedni az öreg mesterrel. Az öreg már elérte azt a kort, amikor a magány az ember torkát szorongatja, ezért amint valaki le talált ülni mellé, gépiesen rákezdett: mint egy végtelenített magnókazetta, újra és újra elmesélte életének különböző szakaszait.

A-pu azonban sosem bánta, ha újra végig kellett hallgatnia a történeteket. Sosem viselkedett úgy, mint egy türelmetlen vásárló, és nem zaklatta avval, hogy eladja-e neki ezt vagy azt az alkatrészt. Csendben hallgatta, és csak néha, a megfelelő pillanatban szólt közbe. Egyszer a tulaj felesége is bekapcsolódott a társalgásba, és megkérdezte A-put, hogy mivel foglalkozik. A-pu csak ekkor vette elő a névjegykártyáját és vallott színt: kijelentette, hogy ha be akarják zárni a boltot, akkor ő tisztességes árat fizetne a bolt egész készletéért. A mester és a felesége erre szó nélkül elkezdték bezárni az üzletet, és udvariasan kitessékelték A-put.

Mint kiderült, a mester kategorikusan elzárkózott az árukészlete felvásárlására irányuló ajánlatok elől, úgy tartotta, hogy a boltban minden egyes tárgy számára megvan a megfelelő vevő, csak ki kell várni, amíg felbukkan. Hallani sem bírta, ha valaki avval kezdte a mondókáját: „Ha egyszer netán szeretné felszámolni a boltját…” Ha egy tolakodó vevő az engedélye nélkül keresgélni kezdett a polcokon az alkatrészek között, az öreg azonnal felkelt, kidobta a vevőt, behajtotta és bereteszelte az ajtót: bezárta a boltot.

A-pu továbbra is eljárt a boltba, de az ajánlatát többet nem emlegette. A biciklikről beszélgetett a tulajjal, akit elkezdett mesternek szólítani, mert úgy érezte, az öreg ezt jobban szereti a főnök megszólításnál. A-pu tudta, hogy a nyolcvanéves mesternek igazából nincsenek anyagi gondjai, csak azért nem zárja be a műhelyt, mert szeret a biciklikkel bíbelődni.

A következő év nyarán, miután egy hónapon keresztül sikertelenül próbálkozott bejutni az üzletbe, A-pu a mester feleségénél érdeklődött, amikor az füstölőt gyújtott. Kiderült, hogy a mester ágynak esett. Ezután A-pu időről időre meglátogatta a nénit, vitt neki egy kis gyümölcsöt, és elbeszélgetett vele a mester fiatal éveiről, de a felvásárlás dolgát továbbra sem hozta szóba. Egyik nap a néni nagyot sóhajtott:

– Nehéz idők járnak erre a szegény boltra! Ugye, egyszer azt mondtad, hogy megvennéd az egészet? Hát eladjuk neked. De egyben, nem lehet válogatni.

A-pu természetesen örült, másfelől azonban nem érzett különösebb boldogságot, mert sejtette, hogy a mester állapota nagyon súlyos lehet, különben biztosan nem merült volna fel, hogy a bolt teljes készletét eladják.

Eszébe jutott, hogy amikor a mesterrel beszélgettek, néha megjelent a műhelyben egy-egy ember biciklit tolva, nagyrészt olyan apróságok miatt, hogy leeresztett a belsőjük. Egy belsőjavítás szokásos ára csupán hatvan jüan volt, de a mester a gumiköpeny belsejét is gondosan kitörölgette (mert elég egy apró kavics, hogy a belső újra kirepedjen), és ha már úgyis a kerekekkel foglalkozott, egyúttal a kerékagyakat is megtisztogatta és bezsírozta. Mindezt potom hatvan jüanért olyan lelkiismeretesen csinálta, mint senki más, akit A-pu ismert. A mester azt mondogatta, hogy biciklit tízszer érdekesebb javítani, mint eladni.

– Mert ha objektívan nézzük, egy békebeli vasparipát ötven évig is használhatunk, vagy még tovább is. És tudod, annak idején egy ember legértékesebb vagyontárgya a vasparipája volt, amiből egész életében csak egy volt neki.

A mester az ilyen embereknek javította a biciklijét.

A-pu még aznap visszament egy kölcsönkért kis furgonnal, de nem sietett felbecsülni a készletet, hanem felment az emeletre, a leghátsó helyiségbe, hogy meglátogassa a mestert, akit nem sokkal korábban engedtek ki a kórházból. Az öregre alig lehetett ráismerni: alig pár hét alatt teljesen összetöpörödött, jelentéktelenné vált, mintha valamit kiszakítottak volna belőle. A feleségével már biztosan megállapodtak, hogy „az összes megmaradt alkatrészt el kell adni”, csak a tekintete árulkodott róla, hogy képtelen beletörődni a helyzetbe. Amikor meglátta A-put, a szerszámkészletre mutatott, ami az asztalon maradt:

– Ez az egy nem eladó. Minden mást vihetsz, ha tisztességes árat ajánlasz érte.

A szerszámkészlet még tanonckorából maradt meg: volt benne egy kétfejű csavarkulcs, egy küllőkulcs, egy Torx csavarhúzókészlet, egy pedálkulcs és egy láncbontó. Ezek a szerszámok évtizedeken keresztül szolgálták a mestert. Ütöttek-kopottak voltak, összevissza karistoltak, mégis volt valami különös fényük. Az összes szerszám közül ezek állnak leginkább a kezére, mondta az öreg. Azokat, amelyeket a gyári üzletkötők ajándékoztak neki később, sosem tudta megszokni, ezért aztán egészen mostanáig ezeket a jól bevált, régi eszközöket használta. A-pu megemelte az egyik öntöttvas csavarkulcsot, amelynek a nyelébe még sorozatszámot is ütöttek, és szinte látta maga előtt, hogy fénylett és ragyogott, amikor az öreg még tanoncként először a kezébe vette: fürgén és magabiztosan mozgott, nem volt csavar, amelyet ne tudott volna megmozdítani.

A mester felesége elmondta A-punak, hogy az öreg a kórházban hiába nem tudott felkelni a betegágyból, reggeli után akkor is a kezébe kellett hogy vegye őket. Hiába, az öreg tenyere és bütykei már úgy összeszoktak a szerszámokkal, hogy képtelenek voltak elszakadni tőlük. Hosszú éveken keresztül ezeket markolta munka közben, ujjpercei és kézcsontjai teljesen hozzáidomultak a csavarkulcsok görbületeihez. A szerszámok hittek a kezének, és a keze megbízott a szerszámokban. Mint amikor a fa új ágakat növeszt, de ha megsebzik, azt is körbeforrja.

A-pu nem egykönnyen mutatta ki az érzéseit, csak annyit tudott kinyögni:

– Ezt nem veszem meg, ez nem kell, tartsa csak meg.

Aki nem ismerte A-put, a hangja alapján könnyen azt hihette volna, hogy megsértődött.

Csak másnap látott munkához. Ahogy egyre több fordulót tett a furgonnal, szíve egyre nehezebb lett, a szürke ég egyre fojtogatóbban nehezedett rá. A műhely még mindig ott állt, a cégér is ott lógott, s A-punak nem is állt szándékában elvinni, hadd maradjon ott az öreg ajtókeret felett.

– Szóval az a Lucky márkájú elülső villavédő is onnan származik?

– Aha.

– És a sárvédő?

– Az is.

– És a nyeregtáska?

– Az is.

De azt a bizonyos Lucky biciklit A-pu nem ebben a boltban, és nem is az utcán találta.

Azt mondta, hogy egy másik Lucky-gyűjtő, Hszia úr képei között látta, aki „nem eladó” címkével megosztotta a képét egy antik kerékpárokkal foglalkozó közösségi oldalon. A-pu azonnal szólt nekem, mert tudta, hogy pont egy ilyen modell után kajtatok mindenfelé. Megkértem, hogy lépjen kapcsolatba Hszia úrral, segítsen összehozni vele egy találkozót.

Hamarosan üzent, hogy minden rendben, elintézte, és el is kísér engem Hszia műhelyébe. Egy pillanatot sem akartam tovább várni, ezért megkérdeztem, hogy most rögtön mehetnénk-e. Kicsit később megjelent a mobilomon az üzenet: a vasútállomáson várlak. A metrón a megfáradt, telefonjukba vagy tabletjükbe merülő emberek arcát bámultam, és úgy éreztem, mintha álmodnék. Tényleg lehetséges, hogy egyszer csak ott áll az orrom előtt az a bicikli, amely után már húsz éve kutatok?

Húsz évvel ezelőtt, apám eltűnése után, a családi albumokat forgatva felfigyeltem egy fényképre, amelyen három felnőtt és egy gyerek állt egy kis cipőbolt előtt. A kirakat ismeretlen volt számomra, és egyik arcot sem ismertem föl. Fogtam a fotót, és megkérdeztem anyámat, akinek elég súlyos zöldhályogja volt, hogy kik ezek. Valamiért neki sem volt ismerős egyikük sem, de a boltot felismerte. A második szomszéd, A-mi családjának az üzlete volt.

A férfiak közül az egyik hosszú, fehér sálat, zakót és bő nadrágot viselt, egy vasparipán ült, a jobb könyöke pedig a mellette álló, csíkos öltönyös férfi vállán nyugodott. Ez utóbbi egyáltalán nem nézett a fényképezőgépbe, bal felé meredt, mintha a távolban látna valamit. Mellette állt egy kövérkés, kissé tartózkodó arckifejezésű fiú, aki talán khaki színű felsőt és hasonló színű nadrágot viselt. A harmadik férfi a fiú mögött állt, de a kevés fény miatt az arca halvány és elmosódott volt. Fölfigyeltem rá, hogy mindkét elöl álló férfi csinos bőrcipőt visel, a fiú pedig elegáns katonai bakancsot. Téli viselet volt rajtuk, biztosan a holdújévi ünnepségekre vagy egy esküvőre készültek, különben minek pózoltak volna így kiöltözve egy ilyen szánalmas kis kirakat előtt?

A két öltöny apám keze munkájának tűnt, a fotóról pedig eszembe jutott apám vasparipája. Innen jött az ötlet, hogy a bicikli apám nyomára vezethetne minket. Csakhogy ekkor jöttünk rá, hogy fogalmunk sincs, hol keressük, mert apámmal együtt a vasparipa is elhagyott bennünket.

Megkérdeztem anyámat, emlékszik-e rá, hogy milyen márkájú biciklije volt apámnak. Amikor azt mondta, hogy elfelejtette, kigondoltam egy módszert, hogy előhívjam az emlékeit. Összegyűjtöttem, hogy milyen bicikliket használtak Tajvanon 1950 és 1980 között, különösen azokat, amelyek Tajpej környékén gyakoriak voltak, és egyenként felolvastam a nevüket anyámnak.

– Diadalkerék?

– Nem.

– Folyótorkolat?

– Az sem.

– Nyúl?

– Az sem.

– Háromszarv?

– Nem.

– Lucky?

– Ejnye, ez nagyon ismerősen hangzik, úgy rémlik, Lucky volt, igen.

Végre kiderült: apám legutolsó biciklije egy Lucky volt. Egyetlen jellegzetességére emlékeztem, arra, hogy a váz felső csövét lejjebb lehetett engedni, így férfiak és nők is használhatták. Ezután bárhol felbukkant egy ilyen korai Lucky modell, mindig elmentem megnézni. Ekkor kezdett el szenvedélyesen érdekelni a kerékpárok története és minden, a régi biciklikkel kapcsolatos dolog. Megszállottságom apám eltűnéséből eredeztethető.

1993-ban a piacot, amely családunk kilenc tagjának a megélhetését biztosította, lerombolták. Áldozatául esett a törekvéseknek, amelyek egy vadonatúj várost akartak teremteni. De a legnagyobb csapást az jelentette számunkra, hogy apámnak a bontást követő napon végleg nyoma veszett. Kerestettük a rendőrséggel, megkérdeztük az isteneket, minden létező módon megpróbáltuk felkutatni, de mintha valami felsőbb erő még a nyomát is kitörölte volna erről a világról. Soha többé nem került elő, egyetlen apró nyomot sem hagyott maga után.

– De ha meghalt, akkor hol van a holtteste? – Anyám csak egyszer tette fel a kérdést, mert félt, hogy az elhangzott szavak, mint egy éles kés, elvághatnak valamit. Testileg és lelkileg is összeomlott, úgy nézett ki, mintha összezúzták volna az összes ízületét, hosszú időn keresztül képtelen volt ülés közben kiegyenesedni. Súlyos beteg lett, és soha nem is nyerte vissza teljesen az egészségét.

Apám elég megközelíthetetlen volt, de mindig a család támasza, és most, hogy örökre eltűnt az életünkből, nem tudtuk, mihez kezdjünk. Sokáig fogalmam sem volt róla, hogyan kellene kezelnem a helyzetet; nyugtalan lettem, állandóan változott a lelkiállapotom, a fejemben és körülöttem is rendetlenség uralkodott. Semmit nem voltam képes racionálisan megítélni.

Sok évvel később Álombeli útvonal címmel írtam egy regényt egy tajvani kamaszról, aki nyolcezer társával együtt önként jelentkezik egy japán hadiüzembe, egy repülőgépgyárba munkásnak. A háború után a főszereplő visszatér Tajvanra, megnősül, gyereke születik, de háborús élményeit élete végéig nem említi a fiának. Rengeteg munkát és fáradságot fektet a piacon nyitott elektromoskisgép-boltjába, de amikor a piacot a város átépítése miatt lerombolják, a férfinak nyoma vész. A családi tragédia után a fia alvási rendellenességben kezd szenvedni. Kiszámíthatatlanul, váratlan időpontokban elalszik, és nagyon különöseket álmodik. Azért, hogy megérthesse az apja életét, Japánba utazik, és a hátrahagyott fényképek, könyvek és feljegyzések segítségével apja nyomába ered.

A kiadó várakozásának megfelelően a regény az olvasók és a kritikusok körében sem váltott ki túl nagy érdeklődést. Mintha felejtésre ítélték volna: szépen, csendben megjelent, aztán ugyanolyan szép csendben felkerült pár ember könyvespolcára. Nem is kérdezett róla szinte senki.

Rövid idő múlva azonban egy ismeretlen olvasótól levél érkezett az elektronikus postaládámba. Ez meglehetősen szokatlan volt, akkoriban nagyon kevés olvasói levelet kaptam. Meme, ahogy aláírta a levelét, olyasmit kérdezett tőlem, amin sosem gondolkoztam:

A regény végén a főszereplő apja, Szaburó elbiciklizik a Csungsan Csarnokig, majd eltűnik. Ezután nem tér vissza többé sem a piacra, sem haza, csak úgy eltűnik. Ez a lezárás nem igazán logikus, de mondjuk, hogy elfogadom. Ennél sokkal jobban zavar azonban, hogy mi lett a biciklivel? Az a bicikli szerintem egy szimbólum. Feltétlenül az. De akkor hova lett a bicikli?

Az írók, különösen a regényírók az ilyesfajta olvasói leveleket nagyon egyszerűen szokták elintézni. Megjátszott őszinteséggel ennyit válaszolunk: Köszönöm kérdését, de ez egy kitalált történet, amelyet az írónak nem illik értelmeznie. Valamiért mégsem tudtam nyugodt szívvel így válaszolni neki, nem tudtam olvasói akadékoskodásnak tekinteni.

Hova lett a bicikli? Úgy belegabalyodtam ebbe a kérdésbe, mint hal a hálóba.

Amikor írni kezdtem, korán megértettem, hogy a regényben fikció és valóság szükségszerűen keveredik, így aztán egy szöveg minden eleme gyanús, ugyanakkor az is veszélyes, ha egy regény bármely elemét valóságnak tekintjük. Például abban a regényben a narrátor egy elektromoskisgép-kereskedés tulajdonosának a fia, de a valóságban nekünk öltönyüzletünk volt, ahol aztán később farmert is árultunk. A regény igazsága egyáltalán nem függ a valós tényektől, evvel minden író tisztában van. De azért egy regényben olykor megjelennek a „valóság pillérei”. Például a levélben emlegetett elveszett bicikli pontosan egy ilyen pillér volt abban a regényben.

Umberto Eco szerint a regényolvasás egyik alapszabálya, hogy „az olvasónak hallgatólagosan el kell fogadnia egy fikciós egyezményt”, félre kell tennie a gyanakvást, és hinnie kell az író által felépített világban. Az olvasónak tudnia kell, hogy kitalált történetet olvas, de nem szabad, hogy emiatt azt gondolja, az író hazudik. Úgy kell tennie, mintha a könyvben leírtak valóban megtörténtek volna.

Ez az olvasó pontosan betartotta ezt a szabályt, de az talán azután is fogva tartotta, hogy letette a könyvet. Csakhogy a bicikli, amelyre a fikciós világomból felfigyelt, a valóságban tüske volt a szívemben, egy jól álcázott, de annál veszélyesebb kelepce.

Sokszor azt gondolom, az írók az igazság három pillérével veszik rá az olvasót, hogy elhiggyék a fikció hét pillérét, és belépjenek a szöveg által felépített várba, legyen az káprázatos, nyomorúságos, fantasztikus vagy éppen a valóságtól teljesen elrugaszkodott. A regényemben a piac valóságos volt, az is tény, hogy a japán időkben besoroztak egy sereg gyereket gyári munkásnak, hogy katonai repülőgépeket gyártsanak, és az apámnak tényleg volt egy biciklije, amelynek apám eltűnése után szintén nyoma veszett. De kénytelen vagyok bevallani, hogy nagyon sok egyéb részletet én találtam ki. Például én a valós életemben sosem álmodtam a háborúról, nem voltak alvási rendellenességeim, és nem volt Alice nevű barátnőm sem. Az akkori barátnőmet Terezának hívták, és fogalmam sincs róla, hogy apám a biciklit legutoljára valóban a Csungsan Csarnok előtt hagyta-e.

Ez az olvasó akaratlanul is rátapintott a lényegre, és egy számomra személyesen is nagyon fontos kérdést tett fel: ha az a bicikli apámmal együtt tűnt el, akkor tulajdonképpen hova lett? Apám vitte magával, vagy ellopta egy tolvaj? Egyáltalán nem is érdekel, és nem is hajt semmi, hogy megtudjam?

Még emlékszem, hogy apám eltűnése után nagyon sokáig nem mertem visszamenni a Csunghua útra, ahol régen a piac állt. Amikor Memétől megkaptam a levelet, végre összeszedtem a bátorságomat, és újra elmentem a Csungsan Csarnokhoz – oda, ahol a regénybeli bicikli eltűnt. A régi, fedett piacsort már teljes egészében lebontották, a helyét lekövezték. Odamentem, hogy a saját szememmel lássam a hazugságaimat. Nagyon abszurdnak éreztem a helyzetet.

Felnéztem az opálos égre, újra és újra elismételtem magamban, hogy el kell fogadnom, apám már nem él. Már nem él, soha nem is fog visszajönni, és nekünk élnünk kell tovább az életünket. Felejtsd el, és felejtsd el a biciklijét is vele együtt.

Aznap, amikor hazaértem, válaszoltam Meme levelére:

Kedves Meme!

Nagyon köszönöm a levelét és azt is, hogy ilyen alaposan olvasta a könyvemet. Őszintén szólva ez egy regény, ezért fogalmam sincs, hogy mi lett a biciklivel. De ha folytatom az írást, akkor biztosan írok majd egy másik regényt, amelyben megválaszolom a kérdést.

Üdvözlettel

Nem sértettem meg az írók alapelvét, és nem árultam el Memének, hogy rátapintott, mi az igazság egyik pillére a regényben. Nem akarom, hogy az olvasók betörjenek a magánéletembe, vagy az emlékezetem fiókjaiban kotorásszanak. Az írást el akarom választani a valós életemtől, hogy a két világ ne keveredjen össze, és akkor nyugodt szívvel mondhatom magamnak és bárki másnak is: ez csak egy regény, hamis, kitalált, nem valós, pusztán szimbólum és metafora.

De el kell ismernem, hogy az a fénykép a négy ismeretlen férfival meg a biciklivel és hozzá Meme levele volt az a pont, amikor föltámadt bennem a vágy, hogy megtaláljam azt a Lucky kerékpárt.

Kezdetben csak azokra a modellekre figyeltem, amelyek ugyanolyanok voltak, mint amilyet apám hajtott. Később egyre inkább rákaptam a felújításra: megveszek egy biciklit, rendbe teszem, és olyan állapotba hozom, hogy újra útnak lehessen vele indulni. Eddig összesen huszonhárom Lucky biciklit vettem. Köztük olyan különösen ritka modelleket, mint például a Jangming-hegyi Közigazgatási Hivatal szolgálati kerékpárja; vagy egy másik, amelynek a festése különleges: a Yakult joghurtital gyártójának mozgóárusai, a „Yakult mamák” használtak ilyen bicikliket. Vettem ezenkívül egy zöldre festett postásbiciklit is. A gyakoribb modelleket a felújítás után továbbadom más rajongóknak. Vásárolok is, és el is adok, mivel így nagyobb az esélye, hogy érintkezésbe kerülök olyan emberekkel, akik foglalkoznak Lucky kerékpárokkal. Így aztán tudom, hogy a huszonegyedik században Tajvan szigetén, amelyet tájfunok, földcsuszamlások, politikai botrányok, tőzsdei összeomlások, folyton újabb és újabb csapások sújtanak, tényleg van egy maroknyi ember, akiket, mint egy titkos földalatti szervezet tagjait, a Lucky kerékpárok iránt érzett bizarr rajongásuk tart össze.

A hozzám kerülő biciklik túlnyomó többsége olyan állapotban van, amelyet a „lerobbant” és a „rozzant” szavak nem szemléltetnek eléggé. Már nincs bátorságuk, hogy kimenjenek az utakra, de nem is tudnának, mert egyiknek a fékvonórúdja törött, a másiknak a küllői annyira elrozsdásodtak, hogy egyáltalán nem terhelhetők, a harmadiknál pedig a golyóscsapágyak a kerékagyban már nem képesek forogni… Így aztán beszereztem egy teljes szerszámkészletet, és megpróbálom magam megjavítani ezeket a mozgássérült bicikliket. Valahányszor megszerzek egy ilyen kétkerekűt, roppant izgalom fog el, napokon keresztül alig alszom, teljesen belemerülök a munkába: megtisztítom, szétszedem, majd beolajozom a ragyogó fekete, dögnehéz vázat.

A bicikliket minél előbb újra forgalomba akarom állítani, ezért nagy mennyiségben vásárolok alkatrészeket a neten, vagy a gyűjtőtársakkal cserélem őket, aminek az a következménye, hogy a két szoba-nappalis bérelt lakásom szabályos kerékpárműtővé alakult át. Amikor ebbe belekezdtem, már otthagytam a reklámcéget, ahol dolgoztam, és egy filmgyártó vállalat szerződéses operatőre lettem. És persze szabadúszó író. Néha, ha reklámot vagy videóklipet forgatunk, a saját gyűjteményemből kölcsönzök bicikliket kelléknek. Otthon munka után pedig bekapcsolom a magnómat, és Morricone-filmzenéket hallgatok, miközben szétszerelem és összerakom a bicikliket. És ez az egész, mint egy jóleső masszázs, elűzi minden fáradtságomat. Amikor a felújítással egy bizonyos pontot elérek, és a bicikli már fiatalabbnak néz ki a valós koránál, mindig olyan érzésem támad, hogy segítettem neki legyőzni az időt.

Az előző barátnőm, Tereza ki nem állhatta a hobbimat. Azt mondta, olyan szobában szeretkezünk, amelyet olajszag és az ósdi biciklik dohos szaga tölt be, és ettől úgy érzi, hogy a kapcsolatunk egyenesen a kétségbeesés felé vezet.

– De az meg pénzkidobás lenne, ha elmennénk egy motelbe, nem? – kérdeztem.

Tereza hosszú, érzékeny ujjaival megsimogatta arcomat.

– Mindig csak kiforgatod a szavaimat – mondta könnyedén, mintha semmi más baja nem lett volna.

Nem sokkal később Tereza szó nélkül lelépett, magamra hagyott a szobámmal és a biciklikkel.

Őszintén szólva mostanában már nem is nagyon foglalkoztatott a gondolat, hogy látom-e még valaha azt a biciklit, az evvel kapcsolatos háborgó érzelmeim már lecsillapodtak. Bemagyaráztam magamnak, hogy nem is apám tekert el vele, hanem egy piti kis tolvaj egyszerűen ellopta, aztán túladott rajta. Húsz évvel később biztosan egy hulladékhasznosítóban végezte ócskavasként. Korlát lett belőle, ablakrács, övcsat, közlekedésilámpa-tartó oszlop és megannyi hasonlóan ismeretlen tárgy. De amikor A-pu szólt nekem, és megnéztem a fényképet, amelyet átküldött, a szívem kalapálni kezdett.

Felszálltunk egy déli irányba tartó vonatra. Az állomáson, ahol leszálltunk, Hszia már várt minket. Kinézetre a lezseren öltözött A-pu szöges ellentéte volt: vékony és magas termetű, olcsó, átlagos minőségű öltönyt és színezett szarukeretes szemüveget viselt. Ha az utcán találkozunk, simán biztosítási ügynöknek néztem volna, de amint a biciklikre terelődött a szó, akárcsak A-punak, neki is egyből felragyogott a szeme.

– A bringa elég jó állapotban van, remélem, tényleg apádé volt – mondta.

A hely, ahol Hszia a bicikliket tárolta, minden várakozásomat felülmúlta: egy mélygarázsban bérelt egy kocsihelyet. Ide zsúfolta be a gyűjteményébe tartozó tucatnyi biciklit. Lopás ellen nemcsak lelakatolta őket, hanem az alkatrészek legalább felét mindegyikről leszerelte és hazavitte. Mivel előre egyeztettünk, a kérdéses biciklit már korábban kitolta. A garázs ugyanolyan lerobbant volt, mint az épület fölötte: kiégett, törött neonlámpák, egy csomó üres parkolóhely, az egész sivár és vigasztalan hangulatot árasztott. Hszia a legbelső parkolóhelyet bérelte, ott az összes biciklit összeláncolta egy vastag rozsdamentes acéllánccal, és azt lelakatolta. Pont úgy, ahogy annak idején a piacon az öreg parkolóőr, Li csinálta.

– Ez a bicikli nem az enyém, csak átmenetileg őrzöm, ezért aztán vigyázok rá, mint a szemem fényére, általában a lakásban tartom.

– Én az összes biciklimet a lakásomban tárolom – nevettem el magam.

Megálltam a bicikli előtt, és a nyeregszár felé nyúltam. A kezem remegett az izgalomtól, mint amikor életemben először fogtam meg egy lány kezét. Tudtam ugyanis, hogy a Lucky kerékpárok gyártási számát a nyeregszárba szokták beleütni.

Bevallom, nem hiszek a sorsban. Szerintem az élet véletlenek és lehetőségek sorozata, vagyis nincsen sors, csak szerencse. Anyám emiatt szokta mondani, hogy „vasfogú” vagyok: nem hiszek az Ég akaratában, öntelt vagyok, és elbizakodott. De amikor kitapintottam a gyártási számot, egy gyenge pillanatomban felmerült bennem, hogy tényleg léteznie kell valami felsőbb erőnek, amely úgy intézte, hogy előkerüljön a bicikli. Az ujjaim alatt domború és homorú vonalak váltakoztak, és lassan kirajzolódott apám Lucky kerékpárjának jól ismert sorozatszáma: 04886. A klasszikus, zománcozott Lucky embléma melegséget és szívósságot árasztott, az évtizedek alatt színe alig fakult, csak foltos lett kicsit. Nem veszett el, nem esett le: még mindig megvolt.

Hogy megnyugtassam feszült idegeimet, megkértem Hsziát, hogy hadd próbáljam ki. Bólintott. Úgy szálltam fel, ahogy apámtól láttam. Lazán (hogy legyen egy kis tere) megfogtam a stucnit, amit mi sárkányfejnek hívunk, oldalt elhelyezkedve bal lábamat a pedálra helyeztem, és kettőt löktem a biciklin, majd amikor már eléggé felgyorsult, jobb lábamat hátrafelé átlendítettem a nyereg fölött, hasonló mozdulattal, ahogy a gátfutók átugranak a gát fölött. Ahogy a fenekem hozzáért a rugós nyereghez, olyan felindultság vett rajtam erőt, hogy alig tudtam tartani a kormányt.

Miközben tettem egy próbakört, próbáltam érzékelni, hogy a húsz év alatt mennyire változott meg a bicikli karaktere. Az a rövidke érintkezés is elég volt, hogy tudjam, az abroncsokat, a gumikat, a csomagtartót, a fék egyes alkatrészeit, a pedálokat, a nyerget és a kormányt mind kicserélték. Lehet, hogy volt más is, amit hirtelenjében nem vettem észre, ennek ellenére ez tényleg apám biciklije volt. Egy szétszedett, átalakított és felújított Lucky kerékpár. Vajon merre járhatott ez alatt a húsz év alatt? Ki cserélte ki rajta ezeket az alkatrészeket? És miért?

Próbáltam emlékeim között kapaszkodót találni, de mintha vasmacskával próbáltam volna az iszapban horgonyozni: akárhányszor kivetettem, a lánc hangos csörgéssel leereszkedett, de sehol sem talált szilárd talajra, végül csupán egy rakás üledéket húztam föl vele. Észrevétlenül valami elviselhetetlen, zavaros lelkiállapot lett rajtam úrrá. Kábultan tekertem körbe-körbe a mélygarázsban, teljesen megfeledkezve róla, hogy ezek csak próbakörök.