ELSŐ FEJEZET

Gyilkos egy buli volt!

Erin Albright megállt egy pillanatra az őrület közepén, hogy mindent magába szívjon. A zene lüktetése és vibrálása arra késztette az embert, hogy a táncparkett irányába mozdítsa az alfelét, a többi bulizó riszáló alfele közé. A fények ködösvörösről előbb acélkékre, majd fülledt rózsaszínre váltottak, és ettől minden elképesztően szexinek tűnt.

Ebben az is sokat segített, hogy a mixer bőkezűen mérte a nap italát, a Csajok Hatalmát.

Azért döntöttek a hétfő este és a Mocskos Alja mellett, mert vágytak egy kis fülledtségre, egy kicsapongással teli éjszakára és itt még az a többtucatnyi barátjuk is elfért, akiket meg akartak hívni az esküvőre.

Ráadásul a hétfő este a Mocskos Aljában egyet jelentett a holozenekarokkal, vagyis a vendégek bármikor felugorhattak a színpadra egy-egy szám erejéig.

Amivel még tovább fokozták a hangulatot.

Shauna is éppen most ugrott fel – megint –, és valaki elkövette azt a hibát, hogy a kezébe nyomott egy mikrofont. Az énekhangja hasonlított arra, mint amikor macskát nyúznak, és most arra használta, hogy elvisítsa a „Döngess meg”-et.

Istenem, lehetne még ennél is bájosabb?

Ráadásul öt nap múlva, mindössze öt nap múlva, gondolta Erin, 2061. augusztus huszadikán a feleségem lesz, én pedig mindenestől az övé.

Örökre együtt.

Erin szexi tündérként gondolt az öt láb két hüvelyk magas, kócos, vörös hajú és csodakék szemű Shauna Hunnicutra. Az a mosoly pedig? Úgyszintén gyilkos.

Először a haján akadt meg a tekintete, majd a szeme kápráztatta el. Az a mosoly pedig! Nemes egyszerűséggel ledöntötte a lábáról.

A lány egy pár cipőért tért be a Csinos Lábakba, és fülig szerelmesen távozott. Az utcaművész „Csak semmi kötöttség”, „Élj a mának” mentalitását kegyetlenül elbuktatta a boltvezető.

Ki hitte volna, hogy tizenöt hónappal, három héttel és két nappal később örök hűséget fogadnak majd egymásnak?

Már alig várta, hogy tényleg megtörténjen a fogadalomtétel, hogy a tulajdon fülével hallja, miszerint Shauna tényleg az övé.

A menyasszonya barátnője, Becca – aki már az ő barátnője is – elkapta Erin kezét.

– Rázd meg, baby!

Rázott egyet Beccával a táncparketten és akárcsak a többiek, csatlakozott a kórushoz.

– Döngess, döngess keményebben. Ó! Döngess, döngess keményebben. Ó. Ó. Ó!

– Ez annyira szuper! – kiáltotta Becca, miközben hátralökte búzaszőke, már erősen izzadt haját az arcából. – Eddig miért nem jártunk ide?

– Mondjuk, mert ez egy szexklub, te pedig egy fiatal, konzervatív előadó vagy egy áporodott marketingtársaságnál a Madison Avenue-n?

– Junior előadó vagyok annál az áporodott Madison Avenue-i társaságnál – pörgött-forgott Becca. – Húú! A mai este után pedig már konzervatív sem leszek annyira! Sokkal többször kellene összeházasodnotok Shaunával.

– Nekem egyszer is elég lesz – pillantott hátra Erin a befejezéshez készülő Shaunára. – Istenem, ugye milyen csini? Létezik elragadóbb az én „mindjárt feleségem”-nél?

– Évek óta szeretem… mármint ahogy a barátnőjét szereti az ember. Nagyon örülök a boldogságának. Meg persze a tiédnek is! – karolta át Becca izzadtan és kissé kapatosan Erint.

Kitört az éljenzés. Erin is csatlakozott a hangzavarhoz, miközben Shauna a magasba dobta a kezét.

– Odamegyek hozzá, még mielőtt úgy dönt, ráadást is ad.

A színpad felé menet Erin a menyasszonyának integetve kerülgette az embereket.

– Gyere le és táncolj velem egyet, te szexi dög.

– Bármikor és bárhol – huppant lángoló arccal a fenekére Shauna, majd leugrott a színpadról. – Ez csúcs!

Kurta, kék ruhájában és mérföldmagas sarkú cipőjében Erin köré fonta magát.

– Neked támadnak a legjobb ötleteid.

– A legeslegjobb ötletem az volt, amikor úgy döntöttem, felpróbálom azt a rózsaszín cipőt, amit a kirakatban láttam. Az a rózsaszín cipő vezetett el hozzád. Szeretlek, picim.

– Én vagyok a legszerencsésebb nő ebben a klubban, ebben a városban, de feltehetőleg az egész világon. Mert az enyém vagy.

A zene ütemére mozogva, szorosan egymáshoz simulva csókolóztak. Lágyan és édesen, még akkor is, amikor a zene egyre őrjítőbb ritmusban lüktetett.

Ki láthatta előre? – gondolta ismét Erin. Ki láthatta előre, hogy megtalálja álmai asszonyát – azét az álomét, amiről még ő sem tudta, hogy álmodja? Hogy megtalálja azt, aki ajtót nyit számára a szerelemhez, a tervekhez, a jövőhöz?

Shauna előtt minden csak a pillanatról szólt. A megfelelő pillanatról, sutba vágva a holnapot.

Most szerelmes volt és többezernyi holnapot akart.

Táncoltak, utána még többet táncoltak, párban és csoportosan is. Amikor a következő holozenekar tangára vetkőzött, ismételten kitört az éljenzés. Becca felrohant a színpadra, megszabadult kurta, testhez simuló ruhájától és táncra perdült.

Őt is megéljenezték.

– Sikerült megrontanunk – kacagott csillogó szemmel Shauna. – Pedig gimis korunkban még az ő képe állt a prüdéria mellett a szótárban. Totál dilis. Fehérneműben és részegen táncol egy szexklubban.

– Nagyon csini a fehérneműje.

Shauna felnevetett és újra megcsókolta Erint.

– Hívj meg egy italra, gyönyörűségem.

– Máris.

Együtt mentek a bárpulthoz, ami mögött a tulajdonos állt. Recsi, az óriás termetű, izmos, tetovált fekete férfi csak egy bőrmellényt viselt, ami szabadon hagyta a mellkasát. Szélesen a lányokra vigyorgott.

– Még egy kör a menyasszonyoknak?

– Csajok Hatalma! – kiáltotta Shauna, miközben a levegőbe bokszolt.

– Meglesz – keverte gyakorlott kézzel Recsi az italt. – Egész vad társaságot csődítettetek ide.

– Akik közül sokan megőrülnek a hozzád hasonló, csini pasikért – árulta el Erin.

– Csakhogy engem olyan nő vár odahaza, aki egymillióból egy, ha akad.

– Nem is tudtam, hogy komoly kapcsolatban élsz.

– Régóta nem jártál a klubomban, igaz?

– Azt hiszem – hajtotta rózsaszínnel csíkozott bubifrizuráját Shauna hajához Erin. – Mert hozzá hasonló tízmillióból egy, ha akad.

– Ó – csókolta meg újra Shauna. – Viszont visszajövünk a csapattal, mert imádom ezt a klubot. Azt hittem, kinyaljuk magunkat, elmegyünk valami felkapott bárba és… mármint ezzel nem azt akarom mondani, hogy a te klubod nem felkapott.

Recsi csintalanul rávigyorgott.

– Nem véletlenül hívják Mocskos Aljának, drágám. Na már most, ha belekötnek a barátaidba, csak szólj, én pedig…

– Összecsapod a fejüket, hogy reccsenjen – fejezte be Erin a mondatot. – Innen kapta a nevét.

– Komolyan?

Recsi ádáz arcot vágott, és mozdulatot mímelt a kezével, mint aki valóban összecsap két koponyát.

– Ebből sohasem lesz elegáns vagy felkapott bár, de vannak szabályaink – tolta a lányok felé az italokat. – Igyatok csak. Ezt a kört én állom.

Shauna felköszöntötte a poharával, majd egy hajtásra eltüntette a koktél felét.

– Istenem, ez annyira jó, de érzem, hogy a fejembe szállt. Nyomás, táncoljuk le!

Húsz percen belül Shauna visszaugrott a színpadra, hogy elvisítson egy újabb dalt, és ezúttal már hozzávetkőzött Beccához.

Erin ámulva figyelte, ahogy a zene ritmusára riszálja a testét. Néhányan bátorságot merítettek a látványból, utánamásztak a színpadra, és beszálltak a táncba.

Erin az órájára nézett, és elégedetten, hogy sikerült előre megjósolnia a buli csúcspontját, elküldött egy üzenetet, majd a választ látva elmosolyodott.

Elsomfordált a táncparkett mellől.

Előre megtervezte a meglepetés minden apró részletét, az időzítést is beleértve. A tettestársa ott fogja várni a lefoglalt privát szobában.

Azzal a szándékkal indult el, hogy valóra váltja a menyasszonya legnagyobb álmát.

Na, és miről álmodott a menyasszonya? Hawaiiról.

A belét is kidolgozta, de végül elég festményt adott el ahhoz, hogy megengedhessék maguknak ezt az utazást – amire már korábban elkezdtek spórolni, habár későbbre tervezték.

Most viszont? Mindenki felejtse el azt a szót, hogy később. Csak a pillanat számít.

Csaknem három hete őrizte a titkot – márpedig egy titok megőrzése sohasem bizonyult könnyűnek a számára. Ennek ellenére meghagyta Shaunát abban a hitben, hogy az álomnászútjukat elhalasztják egy vagy két héttel, ahogy korábban megegyeztek.

Még a tettestársa sem tudott erről, pedig ezen kívül minden tekintetben megbízott benne – mindvégig támogatta. Mindössze arra volt szüksége, hogy valaki a fűszoknyával, a kókusz melltartóval és a virágfüzérrel beosonjon az éjszaka közepén, nem beszélve az őrült, rózsaszín cipőről, ami mindennek a kezdetét jelentette.

Meg persze magával hozza a Mauiba szóló jegyeket.

Csak át kell öltöznie, és kezdődhet az előadás.

Elindult hátra. Tudta, hogy hétfőnként soha nem áll sor a privát szobák előtt. Ahol a tompa fények és a hangszigetelt ajtók azoknak kínáltak lehetőséget, akik két ital között egy gyors menetet is megkívántak.

Egyáltalán nem bánta, hogy a gyors menetek ideje már elmúlt.

Már korábban odaadta tettestársának a kulcskártyát, így csak a csengőgombot kellett megnyomnia, aminek hatására odabent villogni kezdtek a fények.

Nyílt az ajtó, és belépett a homályos helyiségbe.

– Ezt nagyra értékelem – jelentette ki, miközben besétált, majd megfordult, becsukta maga mögött az ajtót. Kattant a zár. – Még csak nem is sejt semmit! Meg fog bolondulni! Ahhoz viszont több fény kell, hogy…

Valami vékony és éles ölelte körül a torkát, és elvágta a levegőtől. Vér csorgott végig a nyakán, ahogy a bőrébe mélyedt.

Csapkodott a kezével, próbált sikítani, mindent megtett, hogy letépje magáról a drótot. Amikor a feje az ajtónak csapódott, csillagokat látott.

Ám ahogy a drót egyre mélyebben vágott a húsába, ezek a csillagok is elhalványodtak.

• • •

Mélyen aludt, amikor a kommunikátor felriasztotta. Eve Dallas hadnagy szitkozódva ült fel az ágyban, miközben a férje tízszázalékos erősségűre parancsolta a világítást.

Eve rövidre nyírt, barna hajába túrt, és igyekezett félretolni maga mellől a kövér macskát. Galahad azonban csak a másik oldalára fordult.

– Dallas.

Eve Dallas hadnagy, itt a központ. Lehetséges gyilkosságot jelentettek. A kilenc-tizenegyet hívó személy kifejezetten magát kérte. Jelentkezzen a…

Amikor Eve meghallotta a címet, azonnal átmászott a macskán és felkelt az ágyból.

– A Mocskos Alja?

Megerősítve.

– Ki értesítette a kilenc-tizenegyet?

Wilson Buckley, a hely tulajdonosa.

– Máris indulok, és Peabody nyomozót is értesítem. Dallas, vége.

– Elkísérlek – jelentette ki Roarke, miközben már a farmerét húzta. – Az Recsi klubja. Elkísérlek – nézett komolyan a feleségére, és amíg Eve a gardrób felé rohant, hozzátette. – Ha Rochelle-ről lenne szó, közvetlenül téged hívott volna.

– Igazad van. Logikusan hangzik – kapkodta össze a gardróbból Eve, ami a kezébe akadt. Fekete nadrág, fehér póló, derékszíj, csizma.

Mialatt öltözködött, Roarke már oda is vitte neki a fegyverövét.

– Kösz – csatolta fel Eve. – Hétfő éjjel… Ugye hétfő van?

– Nemrég fordult kedd hajnalba.

– Lassú és álmos éjszaka lehet a Mocskos Aljában. Így ismerkedtünk össze – kapta fel sietve Eve a jelvényét, a ’linkjét és a kommunikátorát. – Találtak egy holttestet az utcán, a klubjával szemben. Semmi köze nem volt az esethez, de így ismerkedtünk össze. Ha már úgyis jössz, te vezetsz. Én közben kirángatom Peabodyt az ágyból.

Saját magán kívül egyedül a férjéről tudta, hogy őrültként vezeti le a távot a belvárosig.

Miközben lekocogott a földszintre, próbált nem neheztelni rá, amiért úgy festett, mint aki nyolc pihentető órát aludt, ráadásul feltehetően egy kellemesen ellazító masszázst követően. Az elképzelhetetlenül kék szempár éberen villogott, és valahogy a fekete hajzuhatag is tökéletesnek tetszett.

Egyetlen pillanatig sem gondolkodott azon, hogy mit vegyen fel, magas termete mégis tökéletesen öltözött úriember hatását keltette.

Felháborító dolog kevesebb mint egy órát aludni egy ír istenség mellett.

Roarke távirányítással előhívta a kocsit a garázsból, így a jármű már ott várta őket az ír istenség kastélya előtt.

Miután elfoglalta az anyósülést és becsatolta a biztonsági övet, fésülködés helyett újra beletúrt a hajába, majd whiskey-színű szemére szorította a csuklója élét.

Miközben valósággal repültek a közeledtükre automatikusan kitáruló kapu felé, beismerte, hogy pillanatnyilag szinte minden felháborítóan hat.

Amin egy kávé sokat segíthet.

Két adag erős feketét programozott a műszerfalba épített AutoSéfbe.

Az első, életadó kortyot követően eloszlott az agyát borító köd egy része. Eve emlékeztette magát, hogy nemrég eltöltött egy hosszú hétvégét Roarke magánszigetén.

Kettejükön kívül nem volt ott más, csak a nap, a hullámok, a homok és a szex.

Mi oka elégedetlenkedni?

Mondjuk az, hogy hajnalban az egyik barátja holttestet jelentett? Aha, esetleg ez, de a munka már csak ilyen.

Ráadásul gondoskodnia kellett arról, hogy a társa is hasonló bánásmódban részesüljön.

Ivott még néhány kortyot, átengedve magát a kávé varázsának, majd felhívta Peabodyt.

– Aha, Peabody vagyok. Mi az?

– Jézusom, kapcsold ki a kamerát. Nem akarom látni a melled.

– Ami amúgy nagyon csinos – jegyezte meg Roarke, amivel kiérdemelte Eve morcos pillantását.

– Jaj, bocs, kamera kikapcs. A Nagy Költözéshez pakoltunk és takarítottunk. Lényegében csak most feküdtünk le. Ki halt meg?

– Nem tudom, hogy ki, csak azt, hogy hol. A Mocskos Aljában.

Eve tisztán hallotta, ahogy McNab – az ENyÜ ásza, a „mi” másik fele – elmorzsol egy káromkodást.

Feltételezte, hogy a Házasság Szabályaihoz hasonlóan a Barátság Szabályai is léteznek. Vagyis két nyomozóra számíthat a helyszínen.

– Recsi jól van?

– Ő jelentette az esetet. Szedd össze magad, és indulj.

Ezzel bontotta a vonalat, és igyekezett megbecsülni a sebességüket, valamint a hátralévő távolságot. Úgy számolta, hogy megelőzik a belvárosban lakó Peabodyt és McNabet.

– Recsinél nincsenek kamerák – idézte maga elé a klubot Eve. – Sem odabent, sem odakint. A francba.

– Az egy szexklub, Eve. Jóval kevesebben látogatnák, ha kamerák figyelnék az ajtókat és a belső teret. Akkor sem volt szükséged kamerákra, amikor egy nappal az esküvőnk előtt elbántál ott Castóval.

Szerzett is egy monoklit a szeme alá. Még ennyi idő elteltével is neheztelt érte.

– Vajon hogy ízlik annak a korrupt, volt rendőrnek a börtön?

Hiába vezetett őrült sebességgel, Roarke a feleségére pillantott és elmosolyodott.

– Szerintem cseppet sem.

– Nem hiszem, hogy egy verekedésnek lett rossz vége. Recsi nem véletlenül híres arról, hogy elbánik a rendbontókkal – rázta meg Eve a fejét. – Semmi értelme a „kin” és a „miérten” gondolkodni. A legjobb, ha hideg fejjel érkezünk. Tudod, mi a bajom ezzel?

– Az, hogy túl sok embert ismersz?

Eve szigorúan végigmérte a férjét.

– A számból vetted ki a szót. Honnan tudtad, hogy ezt akartam mondani?

Roarke nem vesztegette az időt azzal, hogy a feleségére nézzen. Egyszerűen csak elmosolyodott.

– Ismerem a nyomozóm gondolatait.

– Akkor is kimondom – nyelte le a kávéja maradékát Eve. – Ha nem lenne olyan sok ismerősöm, egyedül hajtanék őrült tempóban hajnali egykor a helyszínre, mert ez a munkám, csakhogy akkor nem lenne ennyi ismerősöm – hajtotta hátra a fejét. – Hogy történhetett ez meg?

– Esetleg a vonzó, emberszerető személyiséged lehet az oka?

– Nyald ki.

– Ha jól emlékszem, nemrég már megtettem.

Eve-nek eszébe jutott, hogy Roarke valóban megtette, méghozzá nem is akárhogyan.

– Lehet, hogy a te hibád. Fogalmam sincs, hogyan, de lehetséges. Továbbá ki lóg hétfő éjjel egy szexklubban?

– Az emberszeretők? – vetette fel Roarke.

– Ezen a hétfő éjjelen akadt valaki, aki nagyon nem szereti az embereket.

Észrevett egy rendőrautót, majd mialatt Roarke a járda mellé húzódott, a bejárat mellett álló egyenruhást is.

Miközben Roarke „nem is akárhogyan megtette”, egy gyors, nyári vihar is keresztülszáguldott a városon. A nedves járda és a pocsolyák csillogtak a lámpafényben. Ahogy Eve kiszállt a kocsiból, a levegő gőzölgött az augusztusi forróságtól.

A gőzfürdőben az egyenruhás alak arca pontosan úgy csillogott, mint a korábban látott pocsolyák.

– Járőr.

– Hadnagy. A társam odabent őrzi a holttestet. A központ nulla óra tizenhat perckor riasztott, és nagyjából három perccel később értünk a helyszínre. Az áldozat egy nő, a személyzet egyik tagja talált rá az egyik privát szobában. Ránézésre megfojtották. Durván nyolcvanan lehetnek odabent, az itt dolgozókat is beleértve. Közülük úgy kéttucatnyian buliztak közösen az áldozattal, akit a többiek Erin Albrightként azonosítottak – hallgatott el egy pillanatra a járőr, miközben kézfejével letörölt halántékáról egy izzadságcseppet. – Csajbuli volt, hadnagy. Egy esküvőt megelőző csajbuli. Albright lett volna az egyik menyasszony. Recsi… akarom mondani Mr. Buckley…

– Ismerem Recsit – tájékoztatta Eve.

– Akkor tudja, hogy villámgyorsan képes átlátni a helyzetet. Még mielőtt ideértünk, lezárta a helyiséget és a kijáratokat. A másik menyasszonyt, Shauna Hunnicutot és néhány barátját leültette az irodájában. A lány finoman fogalmazva is eléggé feldúlt.

– Világos. A társam… nem érdekes, már meg is érkezett.

A rózsaszín edzőcipőt és khaki öltözéket viselő Peabody, aki rövid lófarokba fogta vörös sávokkal díszített barna haját, sietős léptekkel közeledett a járdán. A mellette igyekvő McNab megszokott, vörös-kék csíkos nadrágját húzta magára vörös, légtalpú bakanccsal. Vézna felsőtestét kék póló takarta, amit hatalmas, vörös szív díszített.

A lámpafényben szikrázott a fülébe akasztott számtalan, színes karika. Hosszú – jelenleg vörössel csíkozott – szőke haja Peabodyhoz hasonlóan lófarokba fogva lógott a hátára.

– Bentről őrizze az ajtót, járőr.

Az egyenruhás megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Köszönöm, hadnagy.

Eve odafordult Peabodyhoz.

– Az áldozat egy nő, az egyik privát szobában találtak rá. Nagyjából nyolcvanan lehetnek odabent, nagy részük az előesküvői buliba jött. Egy csajbuliba.

– Jesszus, te is itt tartottad a bulidat.

– Csak azért, mert kényszerítettek rá. Az áldozat az egyik menyasszony.

– Durva – jegyezte meg McNab.

– Aha, így is lehet mondani. Recsi az irodájába kísérte a másik menyasszonyt és a barátait. Hagyjuk, hadd nyugodjanak meg egy kicsit. McNab, ha már eljöttél, vedd fel a vallomásokat, gyűjtsd össze a kapcsolattartási adatokat, és utána engedd el az embereket. Azokkal indíts, akik nem a csajbulira jöttek. Peabody, te kezdd a csajbuli résztvevőivel, amíg megvizsgálom a holttestet.

– Mi lesz Recsivel? – érdeklődött Peabody.

– Majd vele is beszélünk. Az egyik alkalmazottja talált rá az áldozatra, vagyis mindenképpen beszélnünk kell vele. Utána következhet a másik menyasszony. McNabbel kezdjétek kiüríteni a klubot. Nekem majd Roarke segít a holttest mellett. A privát szoba ajtajától eltekintve itt nincs elektronika, azzal pedig könnyedén megbirkózik. Nincsenek kamerák – mormogta Eve maga elé.

Felpillantott a MOCSKOS ALJA neonfeliratra.

Talán tényleg az.

Az ajtó túloldalán legalább tíz fokkal enyhébb hőmérséklet fogadta. Nem lesz gond különválasztani azokat, akik a bulira jöttek, azoktól, akik csak az ital és a fedetlen keblek miatt ugrottak be.

Feltételezte, hogy Recsi elválasztotta az előesküvői buli résztvevőit – sok kisírt szemet, sokkos tekintetet látott – azoktól, akik csak szórakozni jöttek. Akiken a másik csoporttól eltérően inkább a bosszúság, elragadtatás és az unalom jeleit lehetett észrevenni.

A hatalmas termetű férfi egyenesen Eve felé indult és átvágott a termen. Egyáltalán nem tűnt sokkosnak, unottnak vagy kisírtnak. Inkább dühösnek.

– Valaki kinyírta a lányt a klubomban. Te pedig megtalálod a tettest. Ismertem azt a lányt.

– Értem. Máris kezdjük, és végezzük a dolgunkat. Veled is beszélnünk kell, meg azzal, aki rábukkant a holttestre.

– A szárnyaim alá vettem a srácot. Nagyon megrázta a látvány. Én kevertem a lányok italát. Nem egészen két órája még én kevertem Erinnek egy rohadt italt. Utána meg valaki kinyírta a klubomban.

– Most vele kell törődnöm, Recsi.

Recsi bólintott, és megdörzsölte az arcát.

– Azért kértelek kifejezetten téged, mert tudom, hogy tényleg törődni fogsz vele. Tudom, hogy mindnyájan törődni fogtok vele. Megmutatom, hol találod.

– Lássatok hozzá – utasította Peabodyt és McNabet Eve, majd elindult Recsi nyomában.

Bevillant egy emlékkép. A klubban bömbölt a zene és villogtak a fények. A még egyenruhás Peabody rendesen becsípett, Nadine Furst pedig, aki akkor még messze nem írt bestseller regényeket és nem is álmodott Oscar-díjról, sztriptízt mutatott be a színpadon. Ehhez jött még a döbbenetes látvány, ahogy az elegáns dr. Mira a fenekét riszálja a táncparketten.

Így kellett volna maradnia mindennek, gondolta. Hangos, ittas, boldog nőknek kellene megtölteni a klubot, akik a feneküket riszálják, és folyton egymásba ütköznek.

Miért ment az egyik menyasszony a privát szobába? Odacsalták, gondolta, mint ahogy annak idején őt is – csak őt nem az egyik barátja, hanem az egyik munkatársa.

– Ki foglalta le a szobát?

– Az áldozat… még amikor a bulit szervezte két… jobban mondva inkább három héttel ezelőtt. Valahol a kettő között – szögezte le Recsi. – Fogalmam sincs, hogy miért. Mindössze annyit árult el, hogy valami meglepetést készített elő Shaunának, és ne áruljam el senkinek, hogy övé a szoba. Egész estére odaadtam neki. A hétfő mindig lassú nap.

Na tessék, gondolta Eve, amikor befordultak a félhomályos folyosóra. Ugyanaz az átkozott szoba.

Recsi a kezébe nyomott egy kulcskártyát.

– Tessék, a mesterkódom. A lányét a padlón találod.

– Menj, és foglalkozz a tieiddel. Ő már az enyém.

Eve megvárta, amíg Recsi távozik, majd bekapcsolta a felvevőjét, és kinyitotta az ajtót.

Az áldozat a hátán hevert, barna szemével a mennyezetet bámulta. A nyakából eredő vérpatak végigfolyt a torkán, eláztatta rövid, csillogó, zöld ruháját. Az egyik cipője lecsúszott a lábáról, egyik karját oldalra kinyújtotta. A kulcskártya nem messze az ujjaitól, a vértócsában hevert.

A másik oldalán észrevett egy használhatatlanul apró retikült.

– Fújd be magad – fordult Roarke felé.

A férje eddigre már kinyitotta a helyszínelő készletét, és most feléje nyújtott egy flakon folyékony kesztyűt.

– Előbb te.

– Eltűntek az ékszerei – jegyezte meg Eve, miközben folyékony kesztyűt permetezett a kezére és a csizmájára. – Valaki rablás látszatát akarta kelteni. Valaki nagyon hülyének néz bennünket.

Átadta a férjének a flakont, fogta a helyszínelő készletét, majd a vértócsát megkerülve a test mellé lépett.

– Friss sérülést látok a homlokán és véres az ajtó belső oldala… feltehetően ő vérezte össze. Vagyis a tettes már idebent várta. Gyilkolásra készen.

– Miért?

– Azt még nem tudom, de a seb a nyakán keskeny és mély. Szerintem zongorahúr. Ez egyfajta fojtóhurok. Az ember nem tart kéznél ilyesmit, amikor rabolni indul. Az nem valami kés, bénító vagy ólmosbot. Friss manikűr – tette hozzá Eve, miközben leguggolt. – Viszont két körme letört, és karmolásnyomokat is látok a nyakán. Így próbált megszabadulni a huroktól – emelte meg az áldozat egyik kezét. – Vért és bőrfoszlányokat látok a körme alatt. A saját vérét és bőrét. Hátulról támadtak rá. A gyilkos a nyakába dobta a hurkot, meghúzta és még az ajtóhoz is odacsapta a fejét, hogy megszédüljön. Ráadásul ittas is volt. Bulizott, jól érezte magát. Vagyis lassabban reagált, mint józanul reagált volna.

Eve felnézett Roarke-ra, és folytatta.

– Én nem voltam ittas, amikor Casto idebent megtámadott, mert éppen másnap készültem férjhez menni. Itt követte el a hibát.

– Ebben a szobában történt?

– Aha. Tíz dolcsiba, hogy Peabody tesz rá valami elmés megjegyzést.

Mintát vett Erin körme alól, majd lezárta, és felcímkézte a zacskót. Utána a leolvasóra nyomta a lány ujját.

– Az áldozat azonosítása megtörtént. A neve Erin Albright, huszonhét éves barna hajú nő, a Tizenkettedik utcában lakik… mindössze néhány tömbnyire innen. Hivatalosan is együtt él Shauna Hunnicuttal – húzott zacskót a lány mindkét kezére. – Talán a gyilkosodból is sikerült megszerezned egy darabkát. Kétlem, de talán sikerült.

Mielőtt a helyszínelő készlete felé nyúlhatott volna a mikroszemüvegéért, Roarke már oda is adta neki.

Feltette, és közelről megvizsgálta a nyaki sebet.

– Aha, ez valamilyen drót. Zongorához vagy elektromos gitárhoz tartozó húr, esetleg… hogy is nevezik? Bálakötöző. Az áldozatot nagy erővel fojtották meg – vette le Eve a szemüveget. – Elég nagy erővel ahhoz, hogy a drót a legmélyebb ponton nagyjából egyhatod hüvelyknyire mélyedjen a húsba. A homlokán is friss a sérülés, amit akkor szerzett, amikor ugyancsak nagy erővel odacsapták a fejét az ajtó belső oldalához, de nem olyan erősen, hogy az a halálát okozza.

Eve feltett egy másik szemüveget, és azzal is megvizsgálta a testet.

– Az áldozat öt láb öt hüvelyk magas. A sérülés szögéből ítélve a gyilkos több hüvelykkel magasabb, hátra és felfelé húzta a drótot. A boncolás majd igazolja. A halál beálltának az ideje huszonhárom óra negyvenhat perc – ült le a sarkára. – Recsi tizenhat perccel éjfél után értesítette a kilenc-tizenegyet. Ahhoz is kellett néhány perc, hogy szóljon neki az alkalmazottja, aki rátalált a holttestre… Recsi pedig hátrajött, hogy a saját szemével bizonyosodjon meg a dolgok állásáról. Vagyis bő húsz percig senki sem hiányolta. A gyilkos így kapott némi mozgásteret. Megnéznéd a retiküljét?

Roarke is megkerülte a holttestet, és Eve mellé guggolt.

– Rúzs, cukorka a friss leheletért, az igazolványa, és… három kulcskártya egy tokban.

– Se ’link, se készpénz vagy bankkártyák – bólintott Eve. – Megrendezett helyszín.

Felállt, hogy kinyissa az ágyon heverő táskát.

– Na jó, így már nagyon fura. Ez egy fűszoknya?

Roarke felegyenesedett, és Eve felé fordult, aki odamutatta neki a talált ruhadarabot.

– Annak tűnik.

– Meg itt egy olyan fél kókuszdióból készült melltartó és két virágfüzér. Egy pár csillogó, rózsaszín cipő. Pillangós csattal. Várj csak, még valami. Egy boríték.

Kioldotta a masnit, és megvizsgálta a tartalmát.

– Két Mauira szóló jegy másolata, vasárnapi indulással. A kártyára a következőt írták: „Azzal akarom tölteni az életemet, hogy valóra váltom az álmaidat. Ez csak a kezdet. Szeretlek, Erin.”

A kártyával együtt mindent visszacsúsztatott a borítékba.

– A lány fizette a szobát, vagyis át akart öltözni. A cipő is jelent valamit… majd kiderítem, hogy mit. A többi viszont egész világos – méregette Eve homlokráncolva a fekete útitáskát. – A gyilkos ezt miért nem vitte magával? Még csak ki sem nyitotta, hogy megnézze, mit rejt a belseje? Nem, mert már tudta. Vagy nem érdekelte, vagy az elkövetés után pánikba esett, és megfeledkezett róla – járta körbe a vértócsát és a holttestet. – Hogy jutott be? A lány engedte be? Miért tette volna? Egy barát, egy kolléga. „Remek, segítesz nekem átöltözni a nagy meglepetéshez.” Csakhogy nem hiszem, hogy így történt. Nem hiszem. Figyeld a test helyzetét, meg a vért az ajtón. A tettes idebent várta, már idebent várta. Hogy jutott be?

– Miközben az áldozattal foglalkoztál, vetettem egy pillantást a zárra. Nincs nyoma, hogy piszkálták.

– Talán tévedek, és a gyilkos követte a lányt, utánajött, de nem erővel törte rá az ajtót. Az áldozat engedte be a pasast… vagy a nőt, szóval megbízott benne. Viszont minden nyom amellett szól, hogy az elkövető már idebent várta.

– Valakinek ide kellett hoznia azt a táskát.

– Aha, és ha nem a lány hozta ide, akkor a gyilkosa. Ezt is ki kell derítenünk – húzta elő Eve a ’linkjét. – Jöhetnek a halottszállítók és a takarítók. Mi pedig lássunk hozzá az igazság kiderítéséhez.

MÁSODIK FEJEZET

Miután Eve végzett, látta, hogy McNab már csaknem befejezte a munkát a saját oldalán.

– Pár hétfői törzsvendég – árulta el a fiatal nyomozó. – Az ital és a cicik miatt járnak ide még ezen a lassú estén is, meg talán szerencsét próbálni. Ez egybevág Recsi vallomásával. Ült itt még egy asztalnyi turista Topekából, akik csak valami klubot kerestek maguknak. A neve miatt választották éppen ezt. Felkavarta őket az eset. Utánanéztünk a vallomásaiknak. Belefutottam néhány durvább alakba is, de senkinél sem szólalt meg a vészcsengő.

– Rendben. Fejezd be, amit elkezdtél.

Egy intéssel magához hívta Peabodyt.

Miközben a társa odasétált hozzá, együttérző arckifejezését felváltotta egy mindenre odafigyelő nyomozó arckifejezése.

– Mindenkit szörnyen feldúltak a történtek, Dallas. A meghívottak vagy az egyik, vagy a másik menyasszony barátai, de legtöbbjük mindkettőé. Eddig még egyikükről sem derült ki, hogy tudott a privát szobáról, és senki sem vette észre, hogy az áldozat eltűnt közülük. Páran, a másik menyasszonyt is beleértve, a színpadon buliztak a holozenekarral. Sokan alsóneműre vetkőztek… vagy még az sem maradt rajtuk. Az eddig felvett vallomások alapján megszállták a táncparkettet. Néhány idegen is csatlakozott hozzájuk. Nem csináltak belőle gondot. Egy srác, aki azóta már elment, még egy kört is fizetett nekik.

– Mikor?

– Úgy éjfél körül, talán valamivel korábban. Miután begyűjtött pár ’linkszámot. Wade… nincs második neve. Magas, szőke, napbarnított, izmos.

– A halál huszonhárom óra negyvenhat perckor állt be, szóval ez szoros. Tudni akarom, ha az a srác felhív valakit az ittlévők közül. Rákérdezek Recsinél, hátha ismeri. A halottszállítók és a takarítók már elindultak. Miért nem mentek el azok, akiket már kihallgattál?

– Szolidárisak. Megvárják az utolsót. Utána közösen megvárják Shaunát. Kedves társaság, Dallas.

– A kedves emberek is képesek ölni.

Ezzel Eve átvágott a bárpulthoz, amely mögött Recsi várta.

Akiben még mindig ott vibrált a düh.

– Osztogatom a kijózanító tablettát, a vizet és a kávét.

– Amilyen hamar csak lehet, mindenkit elengedünk.

– A francba, nem ez a lényeg, gizda fehér lány. Idelent az ember időnként bajba keveredik. Fejeket reccsintek, seggeket rúgok szét. A vendégek hánynak és elájulnak – rántotta meg Recsi a vállát. – Volt egy pasas a múlt hónapban… lehetett vagy kilencven éves, de amíg le nem döntötte a lábáról egy szívroham, úgy rázta a parketten, mint egy huszonéves. A mentők hamar kiértek, de Siri, aki amúgy orvosnak tanul, addigra már visszahozta. Nálam eddig még nem halt meg senki. Nem gyilkoltak meg senkit. Mindig igyekszem nyitva tartani a szemem, mégsem vettem észre, mikor ment ki a lány. A hétfő mindig lassú, általában egykor már zárunk. A pokolba, sokszor le sem jövök személyesen, de ismertem Erint, és itt akartam lenni, hogy minden úgy menjen, ahogy szeretné. Amilyen hevesen a lányok buliztak, úgy becsültem, kettőig is nyitva leszünk, ezért írtam Rónak, hogy később érek haza a szokottnál. Azt hittem, már alszik, de tévedtem. Szóval éppen az asszonykának írtam, és nem tartottam nyitva a szemem.

– Mondok neked valamit, amíg főzöl egy adagot abból a szennyből, amit kávénak nevezel.

– Ne azt a moslékot idd, kislány. Van Pepsim.

– Még jobb. Azt akarom mondani, hogy aki ezt tette, biztosan nem látszott fenyegetőnek, nem akadt volna meg rajta a szemed. Továbbá az az érzésem, hogy Erin ismerte.

Recsi végighordozta tekintetét a vendégeken.

– Nem létezik, hogy a lányok közül tette valaki. Nem létezik.

– Mindig számolnunk kell az összes eshetőséggel, de egyelőre még nem tudok biztosat. Ki tudott még a privát szobáról?

– Szerintem csak én – tett ki egy doboz Pepsit a pultra Recsi. – Erin kimondottan ragaszkodott hozzá, hogy ne áruljam el senkinek.

– Tőled kapta a kulcskártyát.

– Aha, dél körül beugrott érte. Valami nagyon romantikus dolgot emlegetett. Rohadtul boldog volt. Csak úgy áradt belőle.

– Egyedül jött?

– Aha, egyedül. Sietett, mint akinek találkája van.

– Na, és este? Az este is egyedül érkezett?

– Nem, együtt Shaunával, és rögtön utánuk jött egy csapat vendég.

– Volt nála táska? Egy nagy utazótáska? – mutatta Eve a kezével a méretét. – Egy nagy, fekete utazótáska?

– Láttam azt a táskát az ágyon. Nem. Nem volt nála semmi, csak a kis retikülje.

– Nem vetted észre, hogy az este folyamán valamikor kiment a klubból?

– Kiment-e? – vonta össze Recsi a szemöldökét. – Nem hinném. Shaunával korán megérkeztek, úgy fél tíz magasságában. A többség csak tízre, vagy valamivel utána ért ide.

– Kellett szünetet tartanod. Nem dolgozod végig a műszakot elejétől a végéig.

– Fél tizenegy felé pihentem negyedórát, addig átadtam a pultot Reneenek. A francba, a pultban nagyon jó, de messze nem olyan éles a szeme.

– Szeretnék beszélni vele, és azzal is, aki rátalált Erinre.

– Vagyis Pete-tel. Meg kellett nyugtatnom. Kérsz egy szobát?

– Nem, itt is jó lesz.

– Reneet hívom ide előbb, Pete-nek kell még egy kis idő, hogy tényleg összeszedje magát. Kérsz valamit? – fordult Roarke felé Recsi.

– Köszönöm, nem. Jó darabig nem fog szabadulni a történtektől – tette hozzá Roarke, miután Recsi elsétált. – Az jár majd a fejében, hogy talán tehetett volna valamit.

– Bárcsak tehetett volna, de nem rajta múlt.

Megjelent egy sötét bőrű, kirúzsozott nő, akinek némi félelem csillogott a szemében.

– Renee vagyok. Recsi mondta, hogy beszélni akarnak velem.

– Maga vitte a bárt, amikor Recsi pihent.

– Igen, igen – simított végig szivárványszínűre festett frizuráján a lány. – Megkért, hogy váltsam le… úgy fél tizenegy tájban. Akörül.

– Nem látott távozni vagy érkezni valakit, miközben a pultban állt?

– Izé… Izé…

– Szép a fülbevalója – jegyezte meg Roarke.

A fülébe akasztott egyik öklömnyi ezüstcsillaghoz emelve a kezét Renee szeméből eltűnt a félelem egy része.

– Kösz. Ez a kedvencem. Erin… Jaj, istenem.

Ahogy azonban Renee vörösre festett szája elé kapta a kezét, a félelem is visszatért a szemébe.

– A mai napig nem nagyon ismertem. Csak pár hónapja kezdtem itt dolgozni, de Recsi azt mondta, gondoskodjunk róla, hogy a két menyasszony mindent megkapjon, amit csak akar. Erin odajött a pulthoz, üres pohárral a kezében. Valami olyasmit mondott, hogy kér még egy löketet, meg hogy ha Shauna keresné, mondjam azt neki, hogy kiment a mosdóba. Közben rám kacsintott.

– Komolyan?

– Igen, azt hiszem. De csak pár pillanat volt az egész.

– Mikor történt ez?

– Izé… közvetlenül azután, hogy átvettem a pultot. Időbe került elkészítenem az italát. Pár perc múlva visszajött és… és… nagyon, de nagyon boldognak látszott.

– Közben nem jött be senki a klubba?

– Nem, de… Recsi figyelmeztetett, hogy tartsam nyitva a szemem, viszont a lányok remekül szórakoztak. Felugráltak a színpadra, félmeztelenül énekeltek meg táncoltak. A parketten. Egymással. Azért néztem őket, mert olyan jól szórakoztak, és egyáltalán nem hasonlítottak a megszokott vendégeinkhez.

– Nem látott valakit egy ekkora fekete táskával? – mutatta Eve a méretet. – Egy fekete utazótáskával.

– Nem, asszonyom, biztosan nem láttam.

A lány szemében csillogó félelem láttán Eve inkább elengedte a füle mellett az asszonyomot.

– Oké. Köszönöm a segítségét. Most Pete-tel szeretnék beszélni.

– Ő Recsivel van. Átadom neki. Hazamehetek? Csak mert anyám vigyáz a kisfiamra, és nem akarom elmondani neki, hogy mi történt. Hétfőnként mindig hazaérek egy órára.

– Persze, elmehet. Ajtó, hátsó ajtó – folytatta dünnyögve Eve. – Arra vannak a mosdók. Az áldozat talán hátul engedte be azt, aki a táskát hozta. Nem akarta, hogy észrevegyék. Odaadta az ismeretlennek a kulcskártyát azzal, hogy vigye a táskát a szobába.

– A gyilkosa pedig gond nélkül besétált.

– Akár így is történhetett. Jó eséllyel senkinek sem tűntek fel. A gyilkosság elkövetése után pedig ugyanarra távozott. Hátul érkezett, és a klubot is ott hagyta el. A kamerák miatt nem kellett aggódnia.

– Ne vizsgáljam meg az ajtót?

– Vizsgáld. Majd meghagyom a takarítóknak, hogy keressenek ujjlenyomatot. A gyilkos biztosan nem annyira ostoba, hogy ujjlenyomatot hagyjon maga után, de a biztonság kedvéért megnézzük.

Miközben Roarke kifelé indult, visszatért Recsi. Ezúttal egy fiút kísért, akinek szűk, fekete trikója látni engedte lenyűgöző méretű bicepszét.

Úgy remegett, mint falevél a viharban.

– Pete, foglalj helyet Dallas mellett. Vagyis Dallas hadnagy mellett – javította ki magát Recsi.

– Oké. Oké, de itt maradsz velem?

Eve odabiccentett Recsinek, aki átkarolta Pete vállát, és megkerülte vele a pultot.

– Mesélje el, hogy mi történt – kérte Eve.

– Én találtam rá. Korábban én szolgáltam ki itallal. Volt egy asztaluk, és a másikkal… akihez hozzá akart menni, együtt táncoltak azon az asztalon. Utána meg én találtam rá.

– Mennyi idő telt el aközött, hogy felszolgálta az italát és aközött, hogy rátalált?

– Ó. Nem tudom pontosan. Egy óra? Talán több.

– Éppenhogy elmúlt éjfél, amikor kivetted a pihenődet – emlékeztette Recsi.

– Persze, persze. Oké – szorította szemére az ujját Pete, majd meg is dörzsölte. – Recsi javasolta, hogy dőljek le fél órára az egyik privát szobában. Nyári iskolába járok, üzleti ügyintézőnek készülök. Most van a vizsgahét, és teljesen el vagyok havazva. Szerintem ez látszott rajtam. Bocsánat.

– Ne gyere ezzel a hülyeséggel. Pihennie kellett – fordult Eve felé Recsi. – Mondtam, hogy heverjen le fél órára, és adtam neki egy kulcskártyát. Amúgy is csak az egyik szobát foglalták le.

– Világos. Vagyis nem sokkal éjfél után elindult pihenni.

– Aha. Még az időzítőt is beállítottam a ’linkemen. Meg tudom mutatni.

– Nem szükséges. Mi történt, amikor odaért a privát szobákhoz?

– Oké, szóval miközben hátramentem, észrevettem, hogy a szoba… nem az enyém, hanem egy másik, nincs bezárva. Tudja, Recsi úgy gondolja, hogy akár vannak odabent, akár nincsenek, az ajtó mindig legyen zárva. Nem akarjuk, hogy bárki fizetés nélkül csak úgy besurranjon. Ha pedig használják a szobát, törvénysértő nyitva tartani az ajtaját.

– Csakhogy most mégis nyitva találta.

– Nyitva. Égett a zöld jelzőfény. Ezért belöktem az ajtót, és…

– Belökte az ajtót? Ezek szerint nem volt teljesen becsukva?

– Szóval… – ráncolta Pete a homlokát. – Egy pillanat. Mentem hátrafelé, észrevettem a zöld fényt és… Aha, aha, csak löktem egyet az ajtón. Nem volt csukva. Ezt eddig még nem mondtam. Sajnálom. Nagyon sajnálom. Nem gondoltam rá. Nekem…

– Pete – tette a fiú karjára a kezét Eve, amit olyan keménynek és tömörnek talált, mint a falat. – Vegyen egy mély lélegzetet. Remekül csinálja. Ott tartott, hogy belökte az ajtót.

– Ezt nem mondtam a másik nyomozónak. Bele sem gondoltam, de igen. Csak meg kellett löknöm. Az a lány pedig… Istenem, istenem, mindent beborított a vér. Életemben nem láttam még ennyi vért – nyelt akkorát, hogy az ádámcsutkája is beleremegett. – A lány pedig csak feküdt a vértócsa közepén. Nem tudtam levenni róla a szemem, utána meg a világ valahogy elszürkült. Becsuktam az ajtót. Nem akartam, hogy meglássák. De én mindig látni fogom, ahogy ott hever a véres padlón. Bezártam az ajtót, és indultam, hogy előkerítsem Recsit. Elcsesztem. Nem úgy kezeltem a dolgot, ahogy kellett volna. Hagytam ott feküdni a vérben.

– Mindent tökéletesen jól csinált – igazította helyre Eve.

A fiú szánalmasan reménykedő pillantást vetett Eve-re.

– Komolyan?

– Ha bemegy, beszennyezi a helyszínt, amivel megnehezíti, hogy kiderítsük, ki művelte ezt azzal a lánnyal. Az ajtót is becsukta, márpedig ha nem teszi, esetleg bemegy valaki más. Segítséget kért. Mindent pontosan úgy csinált, ahogyan azt kell.

Pete a tenyerébe temette az arcát.

– Mondhatni ismertem. Havonta párszor megfordult nálunk. Mondjuk, egy ideje, azt hiszem, már nem. De régen sokszor benézett a klubba, ezért olyan, mintha ismertem volna.

– Mióta dolgozik itt, Pete?

– Két éve. Már majdnem három.

– Szóval van érzéke a dolgokhoz. Nem vette észre, hogy valaki túl sok figyelmet fordít arra a lányra?

– A rossz értelemben nem. A lány… igazság szerint az összes lány olyan felszabadultan szórakozott, hogy néhány vendég jobban megnézte őket. Páran be is álltak közéjük. A vidámság ragadós, tudja? Az energia. Mondjuk, a jelek szerint ma este egyik lány sem akart felszedni senkit.

– Valaki említett egy Wade nevű férfit, aki elkérte néhányuk számát.

– Aha, de Wade már csak ilyen.

Pete első ízben mosolyodott el, habár kissé reszketegen.

– Wade nagy játékos – árulta el Recsi. – Csaknem minden héten lejön, és nyomul a csajokra. Viszont lazán csinálja, egyáltalán nem tolakodón.

– Van vezetékneve? Mindennek utána kell járnunk.

– Máris megnézem. Számlát vezet.

– Oké. Pete, amikor hátrament pihenni, és belökte az ajtót, nem látott senkit vagy semmit, amit szokatlannak talált? A nyitott ajtótól eltekintve.

– Nem láttam semmit, csak azt a lányt. Istenre esküszöm. Csak őt láttam.

– Rendben. Ha eszébe jut valami, hívjon fel. Nagyon sokat segített.

– Most menj haza, Pete – veregette meg a fiú hátát Recsi. – Vegyél be még egy nyugtatót, vagy amit szeretnél, és aludj egy keveset.

– Félek, hogy álmomban is őt fogom látni.

– Előtte azt is látta, ahogy az asztalon táncolt – emlékeztette Eve. – Ezt ne felejtse el. Így lássa maga előtt.

– Megpróbálom.

Recsi megvárta, amíg Pete távozik.

– Felzaklatták a történtek, de túlteszi magát rajta. Utánanézek Wade teljes nevének, de annyit mondhatok, hogy ő igazi játékos, és a szex a játéka. Nem tudom gyilkosként elképzelni.

– Ennek ellenére utána kell néznünk, hogy kihúzhassuk a névsorból.

– Világos. Következzen Shauna?

– Hozzá majd én megyek oda, de azt akarom, hogy Peabody is velem legyen. Még valami. A klubnak van hátsó kijárata. Onnan is be lehet jutni. Ott sincs biztonsági rendszer?

Recsi rántott egyet a vállán.

– Nincs takargatni valónk. Eleget keresünk az italon, az asztalokon és a privát szobákon. Nem érdekel, hol jönnek be az emberek, amíg kiköhögik a zsét. Amikor pedig élő zene van, az Óriás Csöppséggel felváltva őrizzük az ajtót, hogy lepattintsuk a seggfejeket. Csak az ilyen lassú estékre nem szoktam behívni.

– Csak egy utolsó kérdés. Nem jelez vissza a privát szobák nyitva hagyott ajtaja?

Recsi felsóhajtott.

– A bárpult alá és az irodámba is beszereltettem az elektronikát. Elkerülte a figyelmemet. Talán azért, mert Rónak írogattam. Ha kiszúrom, én megyek hátra, és akkor megkímélem a srácot a sokktól. Úgy gondolod, hogy a gyilkos hátul jött be?

– Pillanatnyilag ezt tartom a legvalószínűbbnek.

– Bassza meg. Azt hiszem, feladom, és mégiscsak szereltetek kamerát a hátsó ajtóhoz – pillantott fel Recsi. – A legjobb, ha ehhez tőle kérek segítséget.

Eve megfordult, és észrevette a pult felé közeledő férjét.

– Nem piszkálták a zárat – közölte Roarke, majd Recsire nézett. – Tudom, hogy nyitvatartási időben nem kamerázol, barátom, de Jézus Krisztus, zárás után sokkal jobb biztonsági rendszerre lenne szükséged. Ezeket a zárakat egy csecsemő is kinyitja.

– Senki sem próbálkozik, mert ismerik a tulajt – húzta széles, ádáz vigyorra Recsi a száját. – Ennek ellenére éppen ezt fogjuk tenni. Nem hajtanál fel nekem valamit?

– Dehogynem.

– Viszont előre nem kerülhet kamera. A vendégek jó része átpártol máshová, ha a bejárathoz is kamerát szerelünk.

– Ne rakjak fel olyat, amit még ez a vendégkör sem vesz észre?

– Van ilyesmid?

– Nála minden van – közölte Eve.

– Akkor rajta. Odakísérjelek Shaunához?

– Csak adj pár percet.

Miután Eve felállt, és Peabody felé indult, Roarke helyet foglalt.

– Akad olyan whiskey-d, ami nem égeti keresztül a nyelőcsövemet?

Recsi újra elmosolyodott.

– A jobbik fajtából is tartok készleten.

– Innék háromujjnyit, ha velem tartasz.

Amikor McNab csatlakozott hozzájuk, Recsi megemelte az üveget.

– Whiskey-t? Ez a jobbik fajta.

McNab vágyakozó pillantást vetett a címkére.

– Naná, hogy az. A bennem lakó skót arra biztat, „Pezsdíts fel, cimbora.” Csakhogy szolgálatban vagyok. Nem hiszem, hogy szénsavas üdítőt is tartasz.

Recsi bagolytekintettel kortyolt egyet a jobbik fajtából.

– Gizda fehér fiú, úgy fest ez a hely, mint valami üdcsibár?

– Akkor mondjuk egy gyömbérsör?

– Azzal már szolgálhatok.

Recsi tölteni kezdett, majd abbahagyta, amikor megérkeztek a halottszállítók.

– A pokolba. A kénköves pokolba. Nem tudod, Morrishoz fog kerülni?

– Dallas egészen biztosan őt kéri az esethez – vette el McNab a poharat.

– Ez így nincs rendjén. Egyáltalán nincs rendjén – ült vissza Recsi a helyére. – Eve el fogja kapni a gyilkost.

Roarke bólintott és nézte, ahogy Eve a holttesthez vezeti a halottszállítókat.

– Nem áll le, amíg el nem éri a célját. Iszol valamit, Peabody? – tette még hozzá.

– Valami hideget, amiben van koffein… de nem a te kávédat. Nem akarom tönkretenni a gyomromat. Dallas intézkedett, hogy hátul vigyék ki a holttestet, ne kelljen a barátainak végignézni. Meg se moccannak, amíg Shaunát haza nem engedjük. McNab, Dallas azt szeretné, ha te igazítanád el a takarítókat, amikor ideértek.

– Úgy lesz. Totál úgy lesz, ha már egyszer itt vagyok.

– Ülj le – kérte Roarke, miközben Peabody nagy kortyokban nyelte a hideg koffeint.

– Inkább nem. Még lesz egy körünk.

Akkor is ivott, amikor Eve visszatért. A társa megállt egy pillanatra, váltott néhány szót a takarítók vezetőjével, és csak ezt követően intett oda neki.

Recsi felállt a hokedliről.

– Hátrakísérlek benneteket. Gyömbérsör – tette hozzá, amikor látta, milyen szigorúan méregeti McNab üres poharát Eve.

– Menj haza – kérte Eve a férjét.

Roarke megemelte a poharát.

– Inkább maradok, és élvezem a jobbik fajtát.

– Ahogy akarod. Peabody, gyere.