Závada Pál

Jadviga párnája

– részlet –

alapdarab

© Závada Pál, 1997

I. „A mátkaság természetes parancsa”

Zacsínam túto knyizsecsku.‍¹ Én, Osztatní András 1915 Február hó 5‑dikén kezdem meg ezt a feljegyzési könyvecskét, nősülésem előtti napon.

Fűtve-dúlva az izgalomtól a szememre álom még szállani nem akar, előhúzom ezért máris jegyzetkönyvemet, mit Bindernél vettem korona negyvenért (amint megláttam, rögtön megtetszettek a haloványlila vonalazású lapjai és az indigószín vászonkötés, el is határoztam magamat, hogy Napló jegyzeteket fogok belevezetni mostantól, ahogy házas ember leszek). Épp e minutában üti el az éjfélt, beírhatom így már, hogy végre máma 1915 Február 6‑odikán oltár elé vezethetem Palkovits Mária Jadvigát.

Gyakovaty pána Bohu,‍² hogy megértem ezt a napot, azt az Úristennek kell megköszönnöm.

Magamnak megvallhatom, hogy itt letettem a tollat, hogy összekulcsoltam a kezemet is, és ráhajtva fejem adtam hálát a sorsomért. Utána kinyújtóztam (s majdnem föllöktem a kalamárist), mert tagjaim bizony elcsigázottak kissé, hisz sokat végeztem velük máma. De nem ólmos fáradtság ez, mert épphogy könnyűvé tesz, s már az izgalom sem feszít, hanem szétáramlik bennem, mint a vér.

Minden előkészületekkel jó időre meglettünk. Zabíjacska hotová,‍³ két süldő sniclibe vágva tepsikben, sültnek, mellé pástétomok teknőszám, kikeverve, három birka lenyúzatott, fölapríttatott, 50 pár tyúk meg 60 kacsa lepucoltatott, és vagy hat nagyasztalon a torták, s minden kamrákba, pincébe lezárva. Az öt hektó bort Solt Vadkertről tegnap meghozták, pálinka az saját termés, lesz elég, ki is van butéliákba töltve, s a Komló Szálából hozattam barna meg zöld kontyalávalókat is 20 üveggel.

Pirkadatkor az asszonyok már a Kisbirtokosban kezdenek, abroszt terítenek, tányért hordanak föl, gyújtanak be a kutkákba.‍⁴ (Mamovka biztosan ezt is csak maga akarja dirigálni, meg a főzést, menne pedig az anélkül is.) Hulina meg Boszák a stráfkocsin átviszik a húst, aztán a Boszák ott is marad, lelkére kötöttem, hogy a többire ne legyen gondja utána, egyedül csak a pörköltre. Mert azt ő főzi négy nagybográcsban, baranyí paprikáshoz‍⁵ nekem szakácsné nem kell, akármilyen is, csak egyedül a Boszák. Az olyat főz, hogy sötétpiros, akár a bika vére, de nem tocsog, mint a hulladék húsok a zsíros, híg leveikben, hanem magába issza a saját meggyszínre érett zaftját is, és csak reszket, mint a csikó véknya vágta után, hogy a gőzölgő tányér is beleremeg, amire kiszedik azt a pörköltet.

Délután háromra itt a rokonság, átmegyünk a kerten, és kikérjük Jadvigát. Hadakoztunk Mamovkával ezen is, hogy kitől kérje ki a vőfélyem a lányt. Mert mégis jobb volna, ha nem ő, a saját anyám adná hozzám (tetejébe azok után, hogy választásomat mennyire ellenezte), hanem, teszem föl, Szpevács Tiszteletesné, Jadvigám Juditmamája, vagy esetleg nyanyicska Erzsa keresztanyám várna ott minket. De ráhagytam Mamovkára, mikor már Jadviga is beletörődött. Legyen, ahogy Anyám akarja (nem mintha szava felett bármikor is disputát tűrt volna el), gondoltam. Noha Jadvigát Apovkámnak köszönhetem, frigyünkre Mamovka is áldását adta.

Azazhogy. Mi okom itt szépíteni? Áldás?! De a dolgot kibontogatni most nincs idő. Elég ide annyi: Ahogy első ízben járultam Anyám elébe, másíthatatlan elszánással, de rettegve, szavamtól akkor céklavörösre gerjedt, s míg komondora is rám horkant, ő fújtatva jött, míg a falig nem hátráltam: Cso?, zse koho?, csooo?! ismételgette a fulladástól elébb hörögve, majd ablakrezgetőn ordítva, hogy micsoda, hogy kit akarok én… És tanulni fogsz, nem nősülni, megértetted?!, üvöltötte. Soha ily féktelenül dühösnek nem láttam, pedig hát rakoncát sosem ismert a nyelve. Már érintésre voltunk, amikor már csak ütni lehet. Akkor a kutya fenyegetve rám ugatott, én kiszöktem a konyha felé, Anyám pedig magára vágta a szoba ajtaját.

Két hétig némán kerülgettük egymást, de én tűrtem kevésbé, s egy este megszólítottam, hogy szeretném megbeszélni… Egyetlen intéssel fojtotta belém a szót, és ezzel rivallt rám: Csobi vász csert zobrav, tak szi ju veznyi!, hogy bánja is ő!‍⁶ Megdöbbentem, hogy most ennyire mást mond, és örültem. Ha már, ezt is hozzátette, se látok, se hallok, úgy rám kötötte magát („hagytad a kapcádat megfőzni, mi?”). Hogy az se érdekel, hogy idősebb nálam, és már az orromat is elcsavarta ennek a nőnek a szaga. (Őszintén megmondva, a szmrad kifejezést használta, ami, ugye, bűzt jelent, mert szokatlanok neki Jadviga parfömjei és halántékkenőcsei, melyek engem viszont, való igaz, hogy elbódítottak. Egyszer, tőle jövet hazafelé, Bécsben magamnak is vettem olyan kámforosat, azt szagolgattam, olykor a szédületig, amíg hónapok múlva újra viszont nem láttam őt.) Nem bántott engem akkor Anyám durvasága, át akartam ölelni, hogy megköszönjem, de ő eltolt, hagyjam őt, hagyjam. Boldog voltam, noha most se én hajlítottam Mamovkámat a magam akarata felé. Anyám átkainak kénkőbűzében és menyasszonyom kámforszagában támadt föl hát a mi szerelmünk rozmaringos illata.

No de vissza az esküvőhöz! Délutánra tehát már be lesz fogva az új, bőrüléses nagyatádiba, a kicsibe, abba ülünk mi, azt Gregor hajtja majd a fölpántlikázott francia hajtószárral, amit Apovka hozott Győrből, és féltette, mint a szeme világát. Utánunk sorol be majd a nagy duplaüléses, azon mennek Mamovka meg Krszní Otyec és Krszná Mama‍⁷ Erka unokahúgommal, na, azt hajtsa csak Anyám háziszolgája, a Zelenák, mit bánom én. (Adtam rá rendesebb ruhát, ha már Mamovka ezt a koszvakarék Zelenákot akarja, hogy legyen neki egzecírozni kit. Csak legalább borotválkozzék meg rendesen, mondom neki. Micsoda?, zse cso?,‍⁸ kérdi a Zelenák, mert ha úgy akarja, még süket is, mondom: o‑ho-lyity!, rozumjetye?,‍⁹ és no, itt ez a rend öltöny, jó lesz magára!)

Hát így kell eligazgatnom magamnak a lakodalmamat, ha az én Drága Apácskám, moj milyí Apovka, már nem érhette meg ezt a napot. Szegény Mamovkám pedig bárhogy is elkomandírozta az egész kopasztóasszony-sereget, béreseket és mindnyájunkat, engem bizony sokat hátráltatott vele most is a küzdelem, bocsássa meg a Teremtő neki is, meg nekem is.

Mert azóta még keserűbb s ridegebb, hogy nincsen leánya már. Hisz ketten maradtunk csak, Zsofka nővéremet, eljegyzett menyasszonyt még Apovkám halála előtt négy hónappal, 913 Októberében temettük, eltört liliomszálunkat szegényt. Anyámnak ő volt a szeme fénye, akinek a saját nevét adta, s benne leánykori magát látta, hát őneki akart először ilyen lakodalmat, értem én, nem énnekem. És ha majd nekem, gondolta, akkor mással.

Avval a lánnyal boronált volna különben össze, akivel Zsofka volt sülve-főve együtt. De akit nem szeretnék most azzal gondolatban se bántani, hogy leírom a nevét: Kit nem akartam én, pedig ő reményekkel gondolt mindig rám.

Láttam őt különben három nappal ezelőtt is, a Hromnyice-bálban, de hál’ Istennek már Rosza Pali barátommal táncolt egész este. Jadvigát voltaképp most először, a nevenapján, a Mária-napi kisbirtokosbálban‍¹⁰ volt érkezésem a falu szeme elé vinni, s majd szétvetett a büszkeség az én utolsó menyasszonynapjait taposó gyönyörű arámmal!

Egy dolog miatt futottam csak át reggel Jadvigához a másik házba (mit Apovkám Zsofkának épített, s most mi fogunk benne lakni). Gyere!, húztam magammal át a kerten, nyitottam a füleskulccsal a pincét, és levezettem ámuló menyasszonyomat az üstökben telelő leanderek közé.

Szakítsál nekem, mondom, egy rozmaringágat, s tűzzed a kalapomba!

Nevettünk, ahogy ezt megtette, összeölelkeztünk, s mondom, már itt se vagyok, te meg szaladj, észre ne vegyenek.

Pedig nem más akarta így (és a szokás se olyan szigorú), hogy ne mutatkozzunk együtt aznap, csakis egyedül ő. Hogy kímélnénk őt ma még, ha már úgysincsen külön lányos ház meg vőlegényi ház, ne kelljen fogadni neki a rokoncsődülést a tortákkal, csirkékkel. Besötétít inkább az új házban, gyógyteagőzökkel inhalál, mert hűlés bujkál benne, meg a kámforos kenőcseivel enyhíti magát, nehogy migrén kínozza majd a nagy napon.

És eltűnődnék még, ezt maga megérti, Drágám, mondta nekem.

Jaj, simogattam meg, tudja ő jól, hogy kérhetne tőlem bármit, pedig sejtettem, Anyám ezt se fogja szó nélkül hagyni. Mamovka drahá! Mamo, Édesanyám! Csak lágyítaná meg már a Jóisten a szívét!

Hát az esküvői öltönyöm zsebébe ezt a rozmaringszálat dugtam az elébb (a „Hasznos Ismeretek”-ben olvastam a minap, hogy így kell), és szét is morzsolgattam belőle az ujjam közt, hogy olyan jól szaglik, ha az orromhoz teszem. Előveszem még a kámforos kenőcsöt is, utoljára tán, hogy epekednem kell a gazdája után, mert aztán az enyém lesz örökre.

Ennek a feljegyzési könyvecskének és önmagamnak (de csakis magamnak), hogy vénen is emlékezzek rá, azt fogom megörökíteni legelőször, hogyan nyertem el Jadvigám kezét. Leírom majd, holnaptól, mikor már nős leszek. Most már álmos vagyok.

✻

1915. Február 8.

Az én lakodalmam kiadási és pénzköltségei voltak: A Kisbirtokosért a Kisbirt. Szövetségnek fizettem 30 zlatí‍¹¹ helyiségbért, a trubacs muzsikusoknak (Chmel 16 fiúval) egy-egy tyúk, két-két kalács (50 zl.) és még fejenként két kocsi tüzelő. Ital elfogyott: bor 3 és fél Hektoliter meg fél Hkl pálinka meg édes (60 zl.). Ajándék kendőt vett Mamovka Jadvigának és nyakravalót (25 zl.), menyasszonytáncra még fizetett 3 zlatít. A vőfély úrnak adtunk egy kocsi tüzelőt, az esküvői meghívók Weiszmüller nyomdájában kerültek 160 darab 4 zl. Summa 172 zlatí. Nem számítva a rőzsefa tüzelőt.

✻

Lakodalmamról (mely legnagyobbrészt jól sikerült) jegyzek majd még. Kivált a Nászéjszakáról, alkalmas időben, később. (Mely, úgy értve, az emberi természet szerint, négy éjszaka óta sem történt meg a maga valójában. Holott szerelmi érzület felől kölcsönösen biztosítva. Gyengédség etc. Napok óta nem alhatom, elragadtatottság és dúltság egyazon időben.)

✻

Február 9.

Fogadalmam szerint nekilátok, hogy papírra vessem históriánkat kezdettől, habár mi jelen napjainkban esik velünk, s éjszakáinkon kivált, feledni annak sem óhajtom egy percét se. (A megértés reményében, tanulság okából.) De következik majd az is.

Kint vagyok a tanyán, jó reggel befogtam már a Szellőt, hogy „el kell igazítanom idekint a Gregort”, pedig hát ördögöt a Gregort, mert nem másra, hanem énrám férne rá kiigazodhatni: enmagamban.

Jadvigám angyalmosolyúan kelt föl velem, holott eleget most sem alhatott ő se, tisztát adott és ranyajkát:‍¹² kenyeret pirított kemencében (Blahov nyanya odakintről befűtött már addig), és kacsazsírt kent rá. Lopva magamhoz vettem könyvecskémet (tintám és pennám idekint is van), s csókkal váltunk.

Gregort elrendeztem hamar, boronálni küldtem, de hát tudja az magától.

Na, várjunk! Kinek hazudozok? Még ha Napló nem volna ez! Én a Gregort nem szalajthatom sehová, kivált nem boronálni. Mert arra inkább énnekem kéne hogy ő rábólintson: valóban a boronálásnak kell ma soron lenni, vagy valami másnak.

Dobtam két kéve kukurícsa íziket‍¹³ a parázsra, s így ültem neki vén cselédem (és intéző jószágigazgatóm) asztalánál, közelébb tolva az ablakhoz. Amit tollal elbeszélek, javarészt Gregortól tudom úgyis, hát éppen jó, hogy e zugba húzódhattam írni, hol az öreg mint gyermeknek is mennyit mesélt már nekem. Apovkámék hű bérese volt ő kicsi suhanc korától, még Öregapám fogadta föl, s dacára, hogy nem nősült sose, megürülvén ez a tanyánk, itt szállásolta el őt Apovka már vagy húsz év előtt, bárhogy is akarta Mamovka egyéb béresnéit a pereputtyukkal ide tenni, kik hízelegtek neki, és nyaggatták (hogy szép kis tanya, s közel a faluhoz), Apovka beleszólást ebbe nem tűrt: Gregornak marad ez, amíg csak él, „do szmrtyi”.‍¹⁴

Apácskám, Osztatní György tehetős gazdaságot rakott össze, megtriplázván 30 hold jussát (s ott volt még a Mamovka 50 kataszterje külön, mely a szülői birtokból csak később hasíttatott ki, de egy részét Anyácskám, külön ambíciókkal, maga igazgatta, mit Apovka jó kedéllyel viselt). Csak a mi birtokunkat emlegették úgy a gazdák, hogy „valódi bohatí majetok”,‍¹⁵ s tréfálkoztak Apácskám nevével,‍¹⁶ mert épphogy a legtöbbre vitte ő a faluban, s jórészt a maga erejéből, mert nem kártya, korhelymuri és vadászat volt az élete, mint, teszem, a Vaclavszky grófnak a szomszédban.

Holott más életpálya felé is vihette volna útja Apovkámat, ha, mint Gregor mondja, nem a szerzést, az itthonról szökő lótás-futást választja, hanem a Ponyiczky kántortanító lányát (aki iránt szándéka meglehetős lehetett, s kiről nagyon is kell még majd szólnom). Vagyis ha nem Mamovkát veszi el, akinek a malom felére eső örökségét nagybátyám, Jankó Keresztapa az esküvő után rögvest leperkálta, szülei pedig a még egyben hagyott birtok jövedelméből csinos percenteket ígértek és számoltak is el évenkint a lányuknak, serkentvén a vetekedő gyarapítás vágyát Apovkámban is.

Apácskámat, mint rátermett virilis gazdát, aki Csabán még gimnáziumot is járt (utána pedig elkommendálták gazdatanoncnak s német szóra, és ő addig rágta az apja fülét, míg az el nem eresztette), hamar be akarták fogni a helyi közügyekbe. De ő, mint afféle szerző-mozgó ember, inkább intézett bárkinek búzaeladást, vetőmag- vagy gépvásárlást, apaállat-beszerzést, munkás-, sőt házasságközvetítést is, és őt küldték folyton deputációba, kamarához, megyéhez, Pestre, mikor hova kellett – hivatalt, azt mégse fogadott el soha. Noha bírónak is megtették volna, megyei képviselő-testületi tagnak, egyházkerületi presbiternek vagy területi kamaraelnöknek is, de hogy ő nem fog asztalt őrizni s padsorban bóbiskolni naphosszat, közbenjár ő szíves-örömest bármiben, ha teheti, de a muszájhoz nem fűlik a foga. Ez volt az igazság egyik fele, a másik ellenben az, hogy Apácskám a maga érdekeltségeit virágoztatta föl inkább, stallum nem igézte meg sose.

Úgy kezdődött, hogy egy akkor még nőtlen német fiskálisbojtárnak, Winkler Benjaminnak, akivel ő mint gimnazista egyugyanazon háznál, a Fehérvári vaskereskedőéknél volt koszt-kvártélyon, Apácskám komoly szolgálatokat tett. Meglátogatta ugyanis egyszer a családot az özvegy Weisz Poldi bácsi (Fehérvári bátyja, egy falunkbéli rőfös zsidó) a két leányával, melyek közül a kisebbik, Mici (ki nékem Mici néni persze), nagyon megtetszett a Winkler Béninek. De mert egy németről, még hogyha ügyvéd is, a Poldi bácsi hallani sem akart, Apácskám hozta-vitte titkon üzeneteiket, leveleiket, majd magát Winklert is hazahozta, s találkákat ütött nekik nyélbe. Méghozzá sikerrel, mert Micike megesett, a szerelmes Winkler pedig megszöktette és feleségül vette, avval mit sem törődve, hogy az ő szüleinek is más volt fiukkal a szándéka, s hazavárták volna Németországba. („Egy Weisz Micit jutott eszedbe elvenni?! Gott im Himmel!”) De Mici néni annak rendje és módja szerint megszülte a kis Winklert, a Francit. Apácskámat hálából az ügyvéd elküldte a bátyjához a mecklenburgi Velgastba, majd pedig (hogy apósát, az öreg Poldit is segített neki megbékíteni) itthon barátként fogadta be a maga köreibe, megyei hivatalnokok, kereskedők, bankárok és felvásárlók közé, kiknek Apám a járás összes gazdája felé jelentett piaci kontaktust, neki viszont emezek rokoni és üzleti relációi kínálkoztak, szerte az országban, majd pedig azon is túl.

Hogy Apovkám mégse maradt szülőfalujához hűtlen, hisz ezerszer kiröpülhetett volna, azt gyanítom, ennek nyitját Ponyiczky Máriában kellene keresni. Ám azt még Gregor se tudja, éveken át tartó epekedésüknek mi vetett hirtelen véget, hisz egyfelől az, hogy titkuk kipattant, s Öregapám mennydörögve tiltotta fiát a vagyontalan rektorlánytól („Cso kces? Nye daju sznyov nyics!”),‍¹⁷ ez a már akkor is nyakas Apácskám eltántorításához magában elég nem lehetett. Másfelől pedig ugyan mennyit ronthatott ezen az érzeményen annak a kis elöljárósági írnoknak a föltűnése, akit mintha amúgy is csak azután helyeztek volna át ide, hogy Apácskám, mint Gregor mondja, egy keserves bánatban átmulatott éjszaka után, vasárnapi ebéd idején, összeszorított foggal, falfehéren betoppant Mamovkámékhoz, és anélkül, hogy beszélt volna vele, azonmód megkérte a falu legmódosabb és legrátartibb lányának a kezét (ki nem akármilyen kérőknek is ajtót mutatott már), de azzal ám, hogy itt rögtön választ kér! Mindezt tán sose fogjuk megtudhatni, csak azt emlegetik ma már, hogy az előző évben elözvegyült, megroggyant Ponyiczky tanító, kit rendre csúfolódó gyerekek követtek akkor már az utcán, ugyanaznap kísérte lányát az írnok falujában tartandó esküvőre, amely napon nálunk Apácskám, Osztatní György és Mamovkám, Racskó Zsófia akkora menyegzői tort ültek, amekkorának párja az öreg Gregor szerint se addig, se azután nem volt: ehetett, ihatott, úgy, ahogy volt, az egész falu. 1886 Május hetedike volt.

Hónapok alatt zuhogott le aztán a sors csapásainak teljes sora, melyből az Istennek csak egyetlen adománya ragyogott ki, az, hogy a rektorlány, Ponyiczky Mária, bár idő előtt, gyönyörű kislányt szült. Ám anyai örömének nem hagyott helyet a kétségbeesés, melyben majdhogy meg nem tébolyult, hogy elébb (édesanyja után másfél évvel) tanító apját veszítette el, majd pedig a férjét. Elöljáróságunk kedélykóros írnoka, ki, mint mondják, mintha szép, magas homlokára írva viselte volna végzetét, úgy emlegetik, vérmérgezésben pusztult el, valami sebből kifolyólag. Egy év se telt el, s a fiatal anyát, kihez szoptató és ápoló dajkát kellett fogadni, mert se teje, se életkedve nem volt, végleg elhagyta a lélek, és nem tudni, hogy ő pusztán hagyta csak, hogy kiszálljon belőle, hisz nem evett, és a gyermekágyból már sohasem kelt föl, vagy pedig ő maga űzte ki magából, mert akadnak, akik azt mondják, lúgkövet ivott.

Itt most be kell rekesztenem, mert ebédre vár a feleségem, csak egyetlen mondatot bízok még jegyző könyvemre: Hogy Apácskám, Mamovka átkainak dacára, az árvának elébb a gyámjául szegődött, majd örökbe fogadta a kislányt, akit úgy hívnak, hogy Palkovits Mária Jadviga, s ő az én feleségem.

✻

Mamovka máma, Február 10-edikén átadta nekem fűzött papírlapokon a listát, amit még nővérem barátnője, Kohut Ivka írt diktálásra, és az a címe, hogy „Zsofka kelengyéjének jegyzéke férjhez menéshez”.

Nesze, azt mondja Anyám, ez most mind megmaradt! Délelőtt behordattam a feleségednek, most már úgyse kell! Számolja le, és írjátok oda, hogy átvettétek! Mert ez Zsofkát illette volna!, azzal becsapta az ajtót.

Bemegyek Jadvigámhoz, kisírt szemmel fogad, de földerül, ahogy meglát. Egy szót se kell szólnia, értem, hogy Mamovka úgy adta, amit adott, hogy megalázta őt. S hogy el lehet‑e fogadni mindezt, vagy muszáj‑e, kérdi.

Nem írtunk alá mi semmit, a leltárat aztán jegyző könyvembe tettem.

20 darab alsó ágyterítő

34 törölköző (30 strappába, 4 hímzett névvel)

10 abrosz (3 damaszt, 2 bolti, 5 háziszőttes)

18 szalvéta (16 mindenféle bolti, 1 névvel kivarrt, 1 nagy damaszt)

18 ing, hímzett, 4 hálóing, 1 csíkos ing

11 fehér ingváll, 4 fehér rékli

4 barhent bugyi

8 takaró (4 fehér)

10 pruszlik (6 fehér, 1 fekete, 2 rózsaszín, 1 szallagos)

4 slafrok (3 nyári, 1 téli)

12 alsószoknya (6 tarka, 1 noldová, 5 bolti)

8 szoknya (2 selyem, 2 festett tarka, 4 hárász)

3 selyemszoknya köténnyel

13 kötény (2 szőtt névvel, 1 liszter, 6 mosható, 4 melles)

3 virágos selyemruha (1 tarka rózsaszín, 1 fehér kék virágos, 1 hárász)

2 fekete ruha (1 sima selyem, 1 ripsz)

1 fehér selyem esküvői ruha

20 blúz (12 selyem, 8 mosható)

46 fejkendő (16 selyem, 8 gaziros, 3 puplin, 17 vászon, 2 barhent)

2 nagykendő nyakra selyem sötétbarna virágos

11 téli nagykendő (3 plüssrojtokkal, 4 berliner plüssrojtos, 4 berliner rojt nélkül)

20 kézi zsebkendő

1 gyapjúszvetter

3 télikabát (2 posztó, 1 plüss)

10 pár cipő (3 p. antilop, 1 p. fehér, 1 p. szürke, 1 p. fekete, 1 p. drapp, 1 p. kígyóbőr, 2 p. lakk)

4 pár papucs (2 p. lakk, 1 p. bársony, 1 p. fehér rózsás)

6 pár harisnya (3 p. selyem, 3 p. patent)

barhent blúzanyag 3 darabra, kazan anyag 1 blúzra, sifon anyag 3 blúzra, fehér csipkés anyag 4 szoknyára

10 párna darabonkint 2 kgr pehellyel

12 párnahuzat (8 damaszt, 4 kanevász)

3 dunna, egyenkint 8 kgr pehellyel

3 derékalj egyenkint 7 kgr tollal

Visz még ehhez a hozománynak kapott házába

2 furnérozott szekrény

1 szétnyitható asztal

1 tükör állvánnyal

2 furnérozott ágy

2 szalmazsák ágybetét bolti

1 ágyterítő két ágyra való

1 drapp ágyterítő egy ágyra

1 selyem párnahuzat, amit Zsofka maga csinált

A fentírtakból az ágynemű és bútor eddig is nálunk volt, Mamovka ideadta mégis ezt a leltárlapot is. Nehogy, mint Jadvigám mondja, elfelejtsük, hogy a Zsofkáéban lakunk és alszunk. Nem szólva azokról a ruhákról, melyeket Mamovka már korábban ajándékozott Jadvigának, de nem mondta, hogy a Zsofkáéból vannak. Kivált a menyasszonyi ruháról nem mondta, pedig ha nem lett volna muszáj elfogadni, Jadviga másmilyet varrat, mert nemigen tetszett neki. A selyem párnahuzatot nejem elpakolta, mert csak az édesanyai fehérhímzésest használja… … …

Misu jegyzetei

I. „A mátkaság természetes parancsa”

1 Elkezdem ezt a könyvecskét.

2 Köszönet az Úr Istennek szlovák nyelven.

3 Kész az agyonverésecske. Vagyis meglettek a disznóvágással.

4 Üst házak vályogból.

5 Birka pörkölt.

6 Hogy az ördög vigyen el titeket, hát akkor vegyed el.

7 Keresztapa és Mama.

8 Hogy micsoda?

9 Meg-bo-rot-válni sajátmagát. Érti‑e?

10 Hromnyice az Gyertya Szentelő Mária Nap. És úgy névnapja, hogy Osztatní Andrásné Palkovits Mária Jadviga. (Amúgy egy ilyen bál pont mint a kisbirtokos tenyészállat vásár, csak ott legalább nincsenek fúvós trubacsok.)

11 arany (korona?)

12 Reggeli. De mondják frustyiknak is. (Német = Früstök.)

13 Kukorica száraz szára. De nem biztos, hogy jól írja, mert a kemence tüzelésbe csak az ment, aminek a tehenek már lerágták a levelét. Annak meg zetke a neve.

14 Hogy addig marad, amíg meg nem hal. (A halálban nem marad semmi. Még magánhangzó se: Szmrty.)

15 Valódi gazdag birtok vagyon.

16 Pedig nem vicces. Osztatní név nálunk tótul Utolsót jelent mai napig is. Bár a szótár nem ezt adja, hanem hogy: a többi. Vagyis ami még marad. Maradék féle. Végül is föl lehet fogni magyarosan humorosított oldalról: hogy Utolsó Söpredék család.

17 Hogy hát mit akarsz. Nem adnak vele semmit se! (Mármint hozományba.)

ZÁVADA PÁL
1954-ben született Tótkomlóson

Könyvei

Kulákprés 1986, 1991, 2006

Mielőtt elsötétül, 1996

Jadviga párnája, 1997

Milota, 2002

A fényképész utókora, 2004

Wanderer (Szüts Miklós fényképeivel), 2006

Idegen testünk, 2008

Harminchárom szlovák népmese (Kun Fruzsina illusztrációival), 2010

Egy sor cigány. Huszonnégy mai magyar (Korniss Péter fényképeivel), 2011

Janka estéi. Három színdarab, 2012

Természetes fény, 2014

Egy piaci nap, 2016

Hajó a ködben, 2019

Wanderer (átdolgozott kiadás, archív felvételekkel és Szüts Miklós fényképeivel), 2020

Apfelbaum. Nagyvárad, Berlin, 2022

Pernye és fű, 2024

A sorozatban megjelent kötetek

Bartis Attila: A nyugalom

Bereményi Géza: Azóta is élek

Bodor Ádám: Sinistra körzet

Dragomán György: A fehér király

Annie Ernaux: Évek
(Lőrinszky Ildikó fordítása)

Esterházy Péter: Egy nő

Garaczi László: Arc és hátraarc

Gabriel García Márquez: A szerelemről és más démonokról
(Székács Vera fordítása)

Grecsó Krisztián: Vera

Daniel Kehlmann: A világ fölmérése
(Fodor Zsuzsa fordítása)

Krasznahorkai László: Sátántangó

Rakovszky Zsuzsa: A kígyó árnyéka

Tóth Krisztina: Pixel

Ljudmila Ulickaja: Szonyecska
(V. Gilbert Edit fordítása)

Vida Gábor: Egy dadogás története

Závada Pál: Jadviga párnája

Szécsi Noémi: Kommunista Monte Cristo

Spiró György: Tavaszi tárlat

Krusovszky Dénes: Akik már nem leszünk sosem

Michel Houellebecq: Behódolás

Tartalom

I. „A mátkaság természetes parancsa”

Jadviga beleír Ondris naplójába (1)

II. „Húsvéti engesztelés”

Jadviga beleír (2)

III. „Bizakodás és balsejtelem”

Jadviga beleír (3)

IV. „Kiút a bajokból tán soha nem vezet”

Jadviga beleír (4)

V. „Sárlucsok, gyalázat”

Jadviga beleír (5)

VI. „Legvégül meg a hörgés”

Jadviga beleír (6)

Sajátkezű hozzátoldások

Misu jegyzetei

A könyvben idézetek találhatók vitéz Deseő Lajos, Gárdonyi Géza, dr. Kertész János, Lehoczky András, id. Lehoczky Pál és ifj. Lehoczky Pál írásaiból.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Korrektor Hradeczky Moni
A borítót Pintér József tervezte
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 4762 0
ISSN 3058-1532

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL