Kezdj ki egy herceggel, és meglátod

SZENVEDÉLYES ÉJSZAKÁK

NOVELLA KETTŐ

EBONY OATEN

Tartalomjegyzék

Kezdj ki egy herceggel, és meglátod

Fejezet 1

Fejezet 2

Fejezet 3

Fejezet 4

Fejezet 5

Fejezet 6

Fejezet 7

Fejezet 8

Fejezet 9

Fejezet 10

Utószó

Ebony Oatenről

Kezdj ki egy herceggel, és meglátod

Eredeti cím: Duke Around and Find Out

Szerző: Ebony Oaten

Copyright © 2026 Ebony Oaten

Minden jog fenntartva. A mű bármely részének reprodukálása előzetes engedély nélkül tilos.

Snow Goat Publishing

PO Box 2160

Rangeview 3132

Victoria, Ausztrália

Kezdj ki egy herceggel, és meglátod

Megfogadta, hogy soha többé nem pirul el. A férfi pedig eltökélte, hogy rácáfol.

Thomasina Burke tökélyre fejlesztette a falvirág szerepét. Túl sok eredménytelen szezon után már nem hajszol egy olyan jövőt, amelyre sosem vágyott — még egy év, még egy utolsó megjelenés, aztán Brightonban végre vár rá a szabadság. Ám amikor egy sötét bálteremben véletlenül összeütközik egy veszedelmesen elbűvölő nőcsábásszal, akinek különös tehetsége van a csínytevéshez, Thomasina azon kapja magát, hogy olyasmit tesz, amit évek óta nem: jól érzi magát. Titkos fogadásaik — ellopott gombok, észrevétlenül lecsúsztatott gyűrűk, lélegzetelállító zsebmetszés a táncparketten — minden unalmas estét ínycsiklandó játékká változtatnak. Nincs kötődés. Nincs elvárás. Nincs pirulás. Legalábbis ezt mondogatja magának.

Aztán lecsap a tragédia. A férfi, akivel nevetett, akivel csipkelődött, akihez veszélyesen közel került, egyik pillanatról a másikra már nem az a gondtalan másodszülött fiú, akinek hitte. Gerard Taunton egyetlen éjszaka alatt herceggé válik — Thomasina világában pedig egy herceg pontosan az a férfi, aki iránt egy köznemesi falvirágnak semmit sem volna szabad éreznie. A házassági piac szabályai kegyetlenül egyértelműek: az ő rangján álló férfiak nem olyan nőket választanak, mint ő. Gerard mégis belép a tiszteletére rendezett bálba — gyásztól megtörten, frissen szerzett címmel, és még mindig úgy néz rá, mintha ő lenne az egyetlen ember a teremben.

Vajon Thomasina elhiheti, hogy ezúttal nem csupán egy újabb fogadásról van szó, amelyet eleve elveszít — vagy inkább visszahúzódik az árnyékba, mielőtt kockára tenné az egyetlen dolgot, amit sosem akart feltenni: a szívét?

Fejezet 1

NOVEMBER, 1817

Tökéletes falvirágnak lenni művészet volt. Csak kérdezzék Thomasina Burke-öt, a szezon készségesen, ám soha el nem hervadó, boldogan férjezetlen ifjú hölgyét.

Ennek a csökkent, ám annál örvendetesebb státusznak az oka alig néhány lépésre tőle táncolt. Catherine Burke, Thomasina húga aratta idén a dicséreteket és a csodáló figyelmet. Azzal a leplezett, fürkésző vizslatással együtt, amely szükségképpen együtt járt vele. Azokkal a pillantásokkal, amelyeket Thomasinának már nem kellett elviselnie.

El is hitte? Falvirágnak lenni... felszabadító volt.

Thomasina azonban még nem volt teljesen szabad.

A látszat még mindig számított, még ha senki sem látta is, hogy magában marad a háttér árnyékában.

Például az, hogy külsőre is megfeleljen a házassági piac elvárásainak. Ezért sötét haját a legújabb divat szerint göndörítette, és zöld szalaggal kötötte át. A ruhája ugyan nem volt különösebben divatos, de a dekoltázsán több új szalag is díszelgett, csinos masnikba kötve. Ugyanolyan zöldek voltak, mint a hajába kötött szalagok.

Tökéletesen elfogadható. Thomasinának nem való fehér vagy halvány citromsárga. Azok az árnyalatok Catherine-é voltak.

Thomasina megígérte az anyjának, hogy Catherine kedvéért még egy utolsó szezont végigcsinál, de azt nem ígérte meg, hogy férjet is talál. Az már túlzás lett volna.

Mivel ebben a bizonyos bálteremben már többször is megfordult, Thomasina pontosan tudta, hol maradhat a legészrevétlenebb.

A hallhoz közeli díszasztal mellé állt, ahol úgy tehetett, mintha az óriási, görög stílusú vázát csodálná, amely tele volt mindazzal, ami ilyenkor még zöldellt: rengeteg lucfenyőággal, magyallal és rozmaringgal.

A váza árnyékában állva ujjai közé csippentette a lucfenyő egyik puha hajtásvégét. Egy gyors mozdulattal megdörzsölte az ujjai között, aztán belélegezte a szabad ég illatát.

Sokkal szívesebben lett volna odakint. Jól bebugyolálva a hideg ellen, ahogy pára száll fel a leheletéből, és a deres fű ropog a talpa alatt. Volt valami ellenállhatatlanul csendes a szabadban ilyenkor.

Éles ellentétben állt ezzel a bálteremmel, amely tele volt felforrósodott testekkel és zenével.

De kibírja.

Ha ez a szezon is elmúlik, és nem jegyzik el, anyja többé nem fogja sürgetni. A családi kasszát sem terhelné tovább, mert apja beleegyezett, hogy Brightonba költözzön. Egy unokatestvére ugyanis megkérte Thomasinát, hogy legyen nevelőnő a mind népesebb gyerekhad mellett.

Ahogy leseperte kezéről a letört fenyőtűket, Thomasina észrevette, hogy lyuk kezd képződni a csipkés kesztyűjén. Megpróbálta kissé meglazítani a lyuk körüli öltéseket, hogy elfedje a rést. Túl sötét volt, hogy rendesen lásson, ezért kilépett az árnyékból a csillár fényébe.

Egyenesen nekiütközött egy idegennek.

„Kérem, bocsásson meg...” – mondta egyszerre mindkettőjük.

Aztán egyszerre tették hozzá: „Annyira sajnálom.”

Az idegen sötét szeme, melyet ugyanolyan sötét, hívogató szempillák kereteztek, az övébe mélyedt. Szája sarka félmosolyra húzódott, aztán elegáns meghajlással folytatta.

„Szörnyen ügyetlen voltam. Ugye nem esett baja?”

„A legkevésbé sem” – felelte Thomasina, és hátralépett egyet a férfiból áradó melegtől.

Vagy talán a saját teste termelte ezt a forróságot?

Nem. Az képtelenség. Túl sok szezont húzott már végig, túl tapasztalt volt, túl régóta hervadt falvirág ahhoz, hogy még higgyen az efféle azonnali reakcióban egy véletlen találkozás nyomán.

Kis szünet után a férfi szája ismét félmosolyra húzódott.

„Mivel nincs itt senki, aki bemutasson bennünket...” – újra meghajolt. Ahogy kiegyenesedett, halántékára hulló mahagóniszín fürtjeinek egyike félig eltakarta az egyik szemét. „Gerard Taunton, szolgálatára, kisasszony...?”

„Burke” – felelte Thomasina, majd gyorsan helyesbített. „Burke kisasszony. Thomasina Burke.”

Taunton csak újra ugyanazzal a kifürkészhetetlen félmosollyal válaszolt. Tetszés volt ez, vagy játszadozott vele?

Milyen különös, hogy eddig még nem keresztezték egymás útját, ennyi bál és ennyi esztendő alatt.

A Taunton név lassan a helyére került az emlékezetében.

„Ön Wolster hercegének az öccse?”

„Sajnos igen.”

Miért mondta, hogy sajnos? Milyen különös.

„Nemrég érkezett Londonba, Taunton lord?” Lehet, hogy ő csupán egy úri családból származó egyszerű kisasszony, de tudta, hogyan kell megszólítani a nemességet.

„Is meg nem is” – felelte mosolyogva, majd hozzátette: „A család tavaly jött, amikor a bátyám átvette néhai apánk helyét a Lordok Házában. Amennyire csak tudtam, segítettem neki. Elég tanulságosnak találtam az egészet. Csakhogy így semmi időm nem maradt kellemes időtöltésekre, úgyhogy most pótolom.”

„A herceg is velünk lesz a szezonban?” Thomasina valójában csak el akarta kerülni, hogy összefusson a bátyjával. Ha az anyja megtudná, hogy egy herceg is csatlakozik hozzájuk erre a szezonra, az izgalomtól szinte elájulna.

„Attól tartok” – kezdte Gerard. Ezt a szót meglehetősen sokat használta. „Már beletanult a parlamenti életbe, és szívesebben tölti az idejét a politikai körökkel. Mondhatni, én töltöm be a helyét. Az örökké kötelességtudó tartalék örökös.”

„Az embernek meg kell tennie a kötelességét” – értett egyet a lány.

„Természetesen!” – ismét rámosolygott.

Thomasina válla ellazult, mintha bort ivott volna. Milyen üdítően különös beszélgetést folytattak itt, a bálterem szélén. Nem táncoltak, de nem is rejtőzködtek. Nem mutatták be őket egymásnak szabályszerűen, de tulajdonképpen semmilyen szabályt nem szegtek meg.

Rögtön át is ugrották a kínos, mesterkélt csevegést zenéről és időjárásról. (Az esőt csak véges számú módon lehet leírni, mielőtt az ember legszívesebben felkiáltana.) Ez az a fajta társalgás volt, amely inkább régi barátok között való, ők pedig csak az imént találkoztak.

Thomasina gyorsan hozzátette:

„Minden jót kívánok ehhez a vállalkozáshoz. Normális esetben most bemutatnám a húgomnak, Burke kisasszonynak, aki valóságos első vízű gyémánt. Csakhogy nemrégiben komoly udvarlás bontakozott ki közte és Reevesby úr között, a Chirnside-i Reevesby családból.”

Taunton válla fölött átpillantott, hogy meglássa Catherine-t.

Taunton követte a pillantását, és a párra nézett. Aztán kijelentette:

„A leírása tökéletesen helytálló.”

A szépség és kecsesség ragyogó megtestesítőjeként Catherine éppen kedvesével táncolt a kontratáncban. Tekintetük egymásba fonódott, maguk voltak a szerelem megtestesítői.

Thomasina örült Catherine-nek, igazán. Bárcsak fordított lenne a születési sorrendjük; akkor semmi sem akadályozná a házasságukat, és neki nem kellene még egy eredménytelen szezont végigszenvednie.

„Ön az idősebb, ugye?” – mondta Taunton lord, amikor ismét Thomasina felé fordult.

„Úgy van. Az egész meglehetősen shakespeare-i; a szüleim nem hajlandók eltűrni, hogy felborítsuk a sorrendet a férjhez menésben. Azt hiszem, ettől én vagyok a család hárpiája. Ez az ötöd... a negyedik szezonom.” Kijavította magát. „Az előző nem számított.”

„Nem olyannak tűnik, mint egy piruló ifjú hölgy” – mondta a férfi. „Ha szabad bevallanom, láttam, hogy a váza mögött rejtőzik, és azt gondoltam, kitűnő hely a szemlélődésre. Szándékosan jöttem erre, hogy megismerjem.”

Csakugyan? Thomasina maga is elmosolyodott egy kicsit.

„Abban igaza van, hogy nem vagyok piruló ifjú hölgy. Először is, korántsem vagyok már ifjú, másodszor pedig soha nem pirulok el.”

A férfi tekintete az övébe mélyedt.

„Soha nem pirul el?”

Ez a férfi igazán szórakoztató volt.

„Nem is emlékszem, mikor történt meg utoljára. Túlontúl tapasztalt vagyok hozzá.”

Egy pillanatnyi habozás nélkül így szólt:

„Volna kedve fogadni rá?”

Kinyújtotta a kezét, hogy kezet fogjanak.

Thomasina elfogadta, és azt mondta:

„Érdekes lesz így tölteni a szezont.”

A férfi kezet rázott vele, majd csipkébe burkolt kézfeje fölött csókolt a levegőbe.

„A kihívást elfogadom.”

Fejezet 2

KÉT HÉTTEL KÉSŐBB

Thomasina türelmetlenül pörgette végig ujjai hegyén a táncrendjét, miközben visszaszámolta a négyestánc utolsó néhány ütemét. A következő tánc keringő lesz. Összpontosított az előtte álló feladatra. Finom lépéseket kellett követnie. És ami ennél is sokkal fontosabb volt: meg kellett találnia egy ártatlan kis kék gombot.

Az a kék gomb valahol a bűnösen jóképű Taunton lordnál rejtőzött.

Mivel a bátyja idén nem mutatkozott, a nagyvilági dámák Tauntont kiáltották ki a szezon legkapósabb férjjelöltjének.

Thomasina értetlenül állt azelőtt, miért tartanak olyan nagyra egy másodszülött fiút. Ha Catherine-t nem foglalkoztatná már most is Reevesby úr, bizonyára felé terelte volna Tauntont. A gyermekeik egyszerűen elbűvölők lennének!

Még Thomasina sem mulasztotta el észrevenni, milyen jóképű. Lehet, hogy falvirág, de attól még nagyon is ember!

Mindenki észrevette, milyen jóképű Taunton.