A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Vi Keeland: What Happens at the Lake, 2024

Fordította
MÁRTON ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Órákon át kívánlak, 2018 • A beosztott, 2018

Egomániás, 2019 • Csak szex, 2019 • A megbízó, 2019

A vetélytárs, 2020 • Fiatal szerető, 2020 • A viszony, 2020

Vonzó hagyaték, 2021 • Hívatlan vendég, 2021 • Nagy játékos, 2021

Rivaldafény 1–2., 2021–2022

Kockázatos kaland, 2022

Érzéki játék, 2022

A kemény főnök, 2023

Keményfiúk 1–3., 2023

A játszma, 2024

Az utazó, 2024

Egomániás – Javított újrakiadás, 2024

Megszállottság, 2025

A beosztott – Javított újrakiadás, 2025

Copyright © 2024. WHAT HAPPENS AT THE LAKE by Vi Keeland

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Márton Andrea, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Model: Simone Curto

Photographer: Maurizio Montani

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-32-5

ELSŐ FEJEZET

Megismerkedés Paul Bunyannel

JOSIE

Ó, basszus!

Leparkoltam a bérautómat, és kiszálltam, hogy megnézzem a Ford Explorer hátulját. A lökhárítón keletkezett apró horpadás láttán legalább annak örültem, hogy az erőszakos ügynök rábeszélt a plusz biztosításra. Mit keres amúgy itt egy rúd? Felsóhajtottam.

Mindegy. Majd holnap foglalkozom vele. Így is különösen hosszú napom volt. A New York Cityből idáig tartó, tizenegy órás autóút végül tizenöt lett, mert defektet kaptam, néhány államban pedig araszolt a forgalom, miközben folyamatosan hadakoztam a volt pasim, Noah hívásaival és üzeneteivel. Megfordultam, hogy visszaüljek a kocsiba, de észrevettem valami pirosat kikandikálni a hátsó kerék alól.

Csak nem egy… postaláda?

Basszus! Akkor ez mégsem egy sima oszlop volt. Felpillantottam a házra, ahová tartozott, és azon vacilláltam, hogy ne halasszam-e a bekopogást holnapra. De egy ideig itt fogok lakni, ezért nem akartam rosszul indítani a szomszéddal. Így kihúztam az összelapított postaládát a kerék alól, felvittem a kocsifeljárón, és bekopogtam a bejárati ajtón.

Amikor az ajtó kinyílt, egy pillanatra elfelejtettem, mit keresek ott.

Hűha! A dögös nem volt elegendő kifejezés erre a pasira. Zöld szemébe enyhe szürke is vegyült, szögletes állát megfelelő mennyiségű borosta lepte be, és tökéletesen egyenes orra volt. Nem beszélve a magasságáról. Száznyolcvannyolc? Százkilencven? Széles válla betöltötte az ajtókeretet. Talán még soha nem láttam ekkora pasit ilyen közelről. Futólag eltűnődtem, hogy vajon minden ingét méretre csináltatja-e? Noah XXL-es méretet hordott, de ez a fickó úgy festett, mintha simán eltaposná a volt pasimat, akár egy hangyát. A gondolattól elmosolyodtam.

Azonban Paul Bunyan{1} nem mosolygott. Karba tette kezét, és lepillantott az összetört postaládára.

– Netán valamit óhajtasz mondani nekem? – vonta fel egyik szemöldökét.

– Ööö… – emeltem fel a postaládát. Miért? Fogalmam sincs. De úgy éreztem, muszáj kezdenem valamit kezemmel. – Azt hiszem, elütöttem a postaládádat.

– Azt hiszed?

– Nem, nem… – Bólintottam. – Biztosan elütöttem. Bár nem voltam biztos benne, hogy a tiéd.

– Hol volt a láda, amikor elütötted?

Megfordultam, és a kocsifeljáró végén lévő füves területre mutattam, arra, amin az imént sétáltam fel, hogy eljussak az ajtóig. A magányos rúd ott állt a végében.

– Ott volt.

– És mégsem tudod, melyik házhoz tartozik?

– Én ööö… – Ó, ez a pasi egy seggfej! Fölösleges volt gúnyolódnia. Néha csak úgy megtörténnek a dolgok. Például az autóbalesetek. Nem mintha ez akkora égbekiáltó dolog lett volna. Majd veszek másikat. – Igen, letaroltam a postaládádat. Bocsánatot kérek. Hosszú napom volt, és nem vagyok a legjobb sofőr, kint pedig sötét van. Megpróbáltam betolatni a kocsifeljárómra, és… hátrafelé vezetni nem olyan könnyű, mint előre.

A pasi résnyire húzta szemét.

– Az a te kocsifeljáród?

A jobb szélső házra mutattam.

– Az, igen.

A pasi arrafelé sandított.

– Abban a lepukkant viskóban szálltál meg?

– Lepukkant? – pillantottam a szomszéd házra, de ettől a háztól eltérően azon a verandán nem égett a villany, ezért nem láttam valami jól. – Az ingatlanos azt mondta, hogy ráfér egy kis csinosítás.

A pasas elvigyorodott.

– Ahogy gondolod…

Remek! Alig várom, hogy lássam, hogy fest a ház valójában! Fejemet ingattam.

– Mindegy, veszek neked másik postaládát. A környéken vásároltad?

A pasi állával előrebökött.

– A Clifton’sban, az út menti favágótelepen.

– Reggel első dolgom lesz venni egy újat. Nem lenne gond, ha magamnál tartanám, hogy pontosan ugyanilyet vegyek?

Paul Bunyan vállat vont.

– Ahogy gondolod.

– Jó, akkor… – emeltem fel a kezemet, és sután intettem. – Akkor holnap.

Végigmentem a kocsifeljárón, éreztem magamon a férfi pillantását, de nem voltam hajlandó megfordulni. Bár amint elértem a kocsihoz, amivel még mindig be kellett tolatnom a szomszédba, ismét kénytelen voltam szembenézni a házzal, így felbámultam az ajtóra. Igen, a morcos óriás még mindig ott állt, és engem nézett. Másodszor is ügyetlenül integettem neki, majd beültem a kocsimba, és az összeroncsolt postaládát a hátsó ülésre tettem.

Miután elindítottam a kocsit, még egyszer felpillantottam. Igen. Még mindig néz.

Remek! Nyilván alig várja a szórakoztató mutatványt, ahogy betolatok a kocsifeljáróra, hiszen beismertem, hogy nem vagyok a legjobb sofőr. Nem volt ínyemre ez a helyzet, ezért úgy döntöttem, hogy előregurulok, megfordulok, és orral előre parkolok be. Csak egy kicsit többet kell majd gyalogolnom a csomagokkal. Azonban… teljesen összezavarodtam. Megzavart, hogy letaroltam a postaládát és ez a fickó bámult, így véletlenül rükvercbe tettem a kocsit egyes helyett, és ismét nekimentem a postaládát tartó rúdnak. Most teljesen letaroltam.

A fékre tapostam, és lehunytam a szememet. Bassza meg! Ez a „bízz az ösztöneidben” mantra mostanában valahogy nem működik.

Torkom összeszorult, ujjpercem bizseregni kezdett – a közelgő pánikroham árulkodó jelei. A legkevésbé erre volt szükségem, ezért azt tettem, amit a terapeutám tanított. Szorosan lehunytam szememet, tízig számoltam, és a légzésemre összpontosítottam. Amikor kinyitottam, nem éreztem jobban magamat, de Mr. Bunyan még mindig a verandán állt. Én azonban úgy éreztem, muszáj mondanom valamit. Ezért lehúztam az ablakot, és intettem neki.

– Bocs! A rúdból is veszek másikat!

Frissen szerzett, nem túl barátságos szomszédom nem szólt semmit. Meglehetősen biztos voltam benne, hogy nem leszünk a legjobb barátok, így nem volt értelme javítani a helyzeten. Egyesbe tettem a kocsit, még egyszer ellenőriztem, hogy valóban előre fogok-e menni, mielőtt levettem a lábamat a pedálról, és sikerült különösebb katasztrófa nélkül megfordulni és begurulni a szomszédos kocsifeljáróra.

Azonban amikor a reflektorfényben megpillantottam új otthonomat, elmerengtem, hogy miféle újabb katasztrófa vár.

Jaj, ne!

Két ablakot bedeszkáztak, a garázsajtó félig leszakadt, a redőnyök egyik fele hiányzott, a másik fele pedig csak úgy lógott. Úgy éreztem, nem tudok elégszer megnyugtatón mély levegőt venni, hogy ezt helyrehozzam. Ha kívülről így nézett ki, rettegtem, hogy mit találok odabent. A bejárati ajtó feletti lámpában kiégett az izzó, ezért amikor kiszálltam, égve hagytam a reflektort.

A rozsdás lakat, amibe a kulcsot dugtam, ugyanolyan állapotban volt, mint a ház, ezért nem tudom, miért lepődtem meg, amikor nem forgott a zárban. Megrángattam a lakatot. Olyan volt, mintha kellene neki némi győzködés, hogy tegye a dolgát. Ezért kis nyomást gyakoroltam rá, és… megmozdult. Ó, de még mennyire, hogy megmozdult!

Reccs!

Lehunytam szememet. Kérlek, kérlek, ugye nem tört bele?

De persze beletört.

Basszus!

Basszus!

Duplán basszuuuuus!

Most mi a fenét csináljak?

Körülnéztem a háznál. Talán a földszinti ablakok nincsenek bezárva. Vagy a valószínűsíthetően betört ablaknál kifeszegethetném a deszkát. A következő tíz percet azzal töltöttem, hogy körüljártam az épületet, és minden elérhető ablakot megpróbáltam kinyitni. Természetesen mivel ma szerencsétlen voltam, egyik ablak sem volt nyitva. A kocsinál bekapcsoltam a legerősebb reflektort, hogy megszemléljem a ház többi részét. Balról a harmadik ablak úgy tűnt, mintha pár centire nyitva lenne. Elmerengtem azon, hogy beálljak-e a kocsival a pázsitra, hogy felálljak a motorháztetőre, de még így is túl magasnak tűnt. Talán hívjak egy lakatost? Bár mikor ez utoljára előfordult, a szaki háromórás késéssel jelent meg, és az a nyüzsgő New York Cityben volt, nem ebben a kisvárosban. Már nagyon szerettem volna aludni egy nagyot.

Átkukkantottam Paul Bunyan házára, és ajkamba haraptam. Nem volt a legbarátságosabb, de csak egy létrára volt szükségem. Ösztönöm azt súgta, ez a legegyszerűbb megoldás, és mivel az ösztönöm juttatott ebbe a helyzetbe, úgy gondoltam, az ő dolga az is, hogy kihúzzon a csávából. Ezért lenyeltem maradék büszkeségemet, visszasietettem a szomszéd házhoz, és mély levegő után bekopogtam.

A hatalmas fához hasonlító pasas ismét ajtót nyitott, és nem meglepő módon most sem köszönt.

– Helló, már megint! – csicseregtem kissé túl vidáman. – Lennél olyan kedves, hogy kölcsönadsz egy létrát?

A pasas összehúzta szemöldökét.

– Minek?

A szomszéd házra mutattam.

– Úgy tűnik, szorult helyzetbe kerültem. Beletörtem a kulcsot a zárba – emeltem fel a félig törött bizonyítékot a kulcskarikámon. – Látod? És ez az egyetlen kulcsom. Egy ablak sincs nyitva a földszinten, de úgy tűnik, az emeleten igen. Ha van egy létrád, biztos, hogy alig öt perc múlva visszahozom.

A pasas teljes tíz másodpercig bámult rám. Majd szó nélkül elsietett mellettem. Fogalmam sem volt, hogy ez azt jelenti-e, hogy menjek utána, de azt tettem. Paul beütött egy kódot a garázs oldalán lévő panelba, és az ajtó feltárult. Belépett, és kihozott egy létrát.

– Elöl vagy hátul? – morogta.

– Ööö… elöl.

Vállára kapta a létrát, és átmasírozott a pázsiton a házam felé. Követtem.

– Nem kell odavinned. Majd én.

A kevés beszédű pasas rám pillantott, majd ment tovább.

– O… ké, jó. Akkor vidd csak! – mormoltam.

A fickó megszemlélte a ház elülső részét. Amikor megpillantotta a nyitott ablakot, nekidöntötte a faléceknek a létrát, és elkezdett felfelé mászni.

Azért nem rossz ez a látvány…

Alulról figyeltem, némán csodálva a farmernadrágos, izmos hátsót. Talán a hosszú út után már képzelődtem, de önkéntelenül is arra gondoltam, hogy ezen aztán könnyedén diót lehetne törni, és hirtelen vágyni kezdtem egy szaftos, érett barack után.

Elhessegettem a nevetséges gondolatot, ahogy Paul „Barackos” Bunyan kinyitotta az emeleti ablakot, és bemászott. Két perc múlva kinyitotta a bejárati ajtót.

Megkönnyebbülten sóhajtottam fel.

– Nagyon szépen köszönöm!

A fölém magasodó férfi karba tette kezét, ahogy ott állt az ajtóban – nyilván ez volt a kedvenc póza –, és lepillantott rám.

– Honnan tudjam, hogy jogod van itt lakni? – tudakolta.

– Nos, enyém a ház, szóval…

A pasas pislogott.

– Mikor vetted meg? Nem láttam kitéve „Eladó” táblát.

– Nem vettem. Örököltem. Tizenöt évvel ezelőtt. Apámtól, mikor elhunyt.

– Akkor ki volt az idős hölgy, aki itt lakott?

– Egy bérlő. Anyám adta ki neki a házat apám halála után. Én akkor csak tizenhárom éves voltam.

– Mi történt a hölggyel?

– Mrs. Wollmannel? Beköltözött egy idősek otthonába a múlt hónapban. Túlságosan megterhelő volt számára egyedül élni és törődni a házzal.

– Azt meghiszem… – pillantott hátra a pasas. – Te mikor jártál itt utoljára?

– Soha. Most járok először Laurel Lake-ben.

Paul ismét hátrapillantott, majd vissza rám.

– Ki a kiviteleződ?

Összevontam szemöldökömet.

– A kivitelezőm? Az nincs. Úgy gondoltam, én magam pofozom helyre a házat, amíg itt lakom.

A pasas ajka megrezzent.

– Na, az érdekes lesz!

Igaz, összetörtem a postaládáját, és idehozta a létráját, majd bemászott a házamba, hogy be tudjak jutni, de nem hagyom, hogy ez a szexi seggfej nevetségessé tegyen! Csípőre tettem kezemet, és résnyire húztam szememet.

– Mi olyan érdekes abban, hogy egyedül hozom rendbe a házat?

A pasi vidám mosolya elmélyült.

– Kicsit több kell ide, mint egy festés meg díszpárnák.

Most már kezdtem bedühödni.

– Közlöm veled, hogy igazi ezermester vagyok! Mérnöki diplomám van.

Elhallgattam azt a tényt, hogy gyógyszerészmérnöki az a diploma.

– Ahogy gondolod.

– Mi lenne, ha megköszönném a ma esti segítségedet, és beengednél a házamba?

A seggfej elfordult, hogy beengedjen, bár az ajtóból nem állt el. Amennyire tudtam, összeszedtem magamat, kiegyenesedtem, felszegtem államat és próbáltam figyelmen kívül hagyni bizsergő testemet, ahogy elvonultam mellette és beléptem a házba.

Paul Bunyan felkapcsolta a villanyt. Már korábban eldöntöttem, hogy akármilyen is a ház belseje, nem adom meg ennek a pasasnak azt az elégtételt, hogy lássa a reakciómat. De semmi nem készített fel arra, amit odabent láttam. Hangosan felkiáltottam.

– Ó… te… jó… ég!

Döbbenten pislogtam abban a reményben, hogy csak képzelődöm. Talán ez csak rossz álom? Hosszú napom volt, fáradt is voltam, szóval talán csak beléptem ebbe a cuki kis házba, ami makulátlanul ragyogott, és elszundítottam… De nem, nem álmodtam. A konyha egyik felében a padlótól a mennyezetig ért az újsághalom. És a konyha nem volt kicsi. A halmokból fél tucat volt egy sorban, nagyjából négy méter hosszan és két és fél méter magasan. Úgy megdöbbentett a zavarba ejtő gyűjtemény, hogy egy pillanatba telt felfognom a konyha másik felének látványát. A hínárzöldre festett szekrényajtók a zsanéron lógtak. A járólap fele hiányzott, a mosdónál nem volt csap. És ezt csak egyetlen pillantással mértem fel.

Eltátottam a számat. Némi csinosítás? Ezt mondta az ingatlanos. A nappaliba boltív vezetett. Elkövettem azt a hibát, hogy bekukkantottam, és a szoba forogni kezdett velem. Ott ugyanolyan borzalmas volt a helyzet, ha nem rosszabb, mint a konyhában. Nem volt se mennyezet, se falak! Még gipszkarton fal sem! Csak deszkalapok, rajta drótok. Mi több: a háznak azon a részében is tárgyak voltak felhalmozva. Először azt hittem, újabb újságtornyok, de amikor közelebb hajoltam, felismertem.

– Azok ott videókazetták?

Azt hiszem, nem vártam, hogy bárki is válaszoljon. Kábult állapotomban teljesen megfeledkeztem Paul Bunyanről, ezért amikor mély hangján megszólalt, összerezzentem.

– Igen.

Egy szó. Egyetlen nyomorult szó. Mégis hallottam benne a gúnyt. Ez betett nekem. Forrpontig hevített ez a fárasztó nap. Úgy éreztem, mindjárt robbanok, ahogy elindultam aljas szomszédom felé.

Odaálltam közvetlenül elé, és mutatóujjammal megböktem mellkasát.

– Azt hiszed, hogy ez vicces? Igen? – Bosszantott, hogy dühöngésem közepette felfigyeltem arra, hogy milyen kemény a mellkasa. Mintha téglafalat bökdösnék. De nem… egyszerűen nem. Kényszerítettem magamat, hogy figyelmen kívül hagyjam, így folytattam.

– Tizenöt órát vezettem a forgalomban, miközben a telefonom folyton úgy zümmögött, akár egy szúnyog a fülemben, defektem lett, a légkondi elromlott a bérelt kocsiban, elütöttem a hülye postaládádat, és végül beletört a kulcsom a lakatba! Kénytelen voltam a morcos szomszédomtól kikönyörögni egy létrát, hogy be tudjak jutni! És amikor végre bent vagyok, kiderül, hogy a ház romokban van, és láthatóan olyasvalaki lakott benne, akinek valamilyen gyűjtögetési szenvedélye volt. És ha ez nem lenne elég, nem lenne elég szar napom ahhoz, hogy teljesen letörjön, te még élvezed is ezt a pillanatot, na de ez betette nálam a kaput!

Kihúztam ujjamat a két lábon járó tölgyfa mellkasából, és minden egyes, kurtán odavetett szónál újra meg újra beleböktem.

– Én…

Bökés.

– …végeztem…

Bökés.

– …veled.

Bökés.

– Te…

Bökés.

– …egy…

Bökés.

– …szemétláda…

Bökés.

– …vagy!

Legalább sikerült letörölnöm a vigyort a pasas képéről. Bár egy szót sem szólt. Csak állt és bámult. Majd egy teljes perc után végre megszólalt.

– Itt fogod tölteni az éjszakát?

Elkerekedett a szemem.

– Természetesen itt töltöm, igen! – ordítottam úgy, akár egy dühöngő őrült. – Mégis hová mennék?

A pasas pár pillanatig bámult rám, majd megfordult, és kiment. Azt hittem, ennyi volt, de aztán meghallottam, hogy nyílik a kocsiajtó. Paul Bunyan jelent meg az ajtóban, a bőröndjeimmel.

Ugyanúgy meg sem tudtam szólalni, mint akkor, amikor beléptem a házba. A pasas letette a bőröndöket a konyhában, és ismét eltűnt. Egy perc múlva visszatért a felfújható ággyal, amit korábban becsomagoltam, és egy dobozzal. Letette a bőröndök mellé, majd ismét eltűnt. Két újabb kör után szemembe nézett, és kurtán bólintott.

– Jó éjszakát kívánok!

Aztán eltűnt, de még behúzta maga mögött az ajtót.

Fejemet ingattam, ahogy körülnéztem a házban. Mi a fene történt itt az utóbbi tizenöt percben?

MÁSODIK FEJEZET

Amerika legbarátságosabb városa

JOSIE

– Jó napot! Vállalnak házhozszállítást?

Az ősz hajú férfi, akinek névtábláján a Sam név állt, elmosolyodott.

– Természetesen. Hová lesz a fuvar?

– Nagyjából másfél kilométerre, a Rosewood Lane-re.

– Egyáltalán nem gond. Ha gondolja, még ma délután ki tudjuk vinni.

– Ó, az remek lenne! Nagyon köszönöm!

– Tudja, mit szeretne kiszállíttatni?

– Van egy listám, nagyrészt gipszkartonlapok és vasáru, meg ilyesmi, de gondoltam, körbejárok, megnézem, nem felejtettem-e el valamit.

A férfi bólintott.

– Csak nyugodtan. Sam a nevem. Nagyjából félóra múlva van szünetem, de megkeresem magát, mielőtt kimegyek, hogy tudok-e segíteni.

Pontosan ez az a fajta vendégszeretet, amire számítottam, amikor Laurel Lake-be érkeztem, nem az a fogadtatás, amiben a morcos szomszédom részesített. Legalább két napja nem láttam. Tegnap átmentem, hogy közöljem vele, hogy megrendeltem az új postaládát, de senki nem volt otthon. Nappal alaposabban is megszemlélhettem a házat. Virágágyások, szép függönyök, koszorú a bejárati ajtón – eltűnődtem, vajon létezik-e Mrs. Bunyan. El sem tudtam képzelni, hogy ez a pasas díszítené fel ilyen szépen a házat.

Ahogy végighaladtam a sorokon a barkácsáruházban, telefonom rezegni kezdett a zsebemben. Feszülten halásztam elő, arra számítottam, hogy ismét Noah nevét látom a kijelzőn. De nagy örömömre Nilda hívott – Nilda, akit szívesen elfogadtam volna anyámnak. Megkönnyebbülten fogadtam a hívást.

– Szia, Nilda!

– Szia, édesem! Hogy vagy?

– Köszönöm, jól!

– Milyen Amerika legbarátságosabb városában lakni?

– Nos, eddig érdekes. A tó gyönyörű, olyan nyugodt és békés! Csak az én oldalamról vannak házak. A másik oldal természetvédelmi terület, úgyhogy amikor kiállsz a hátsó verandára, olyan, mintha a vadonban lennél. Csak a hatalmas tavat és a nagy, öreg fákat látod.

– Mennyei lehet!

– Az is. Legalábbis a ház kívülről. Belülről… nem annyira. Apa házában egy rögeszmés gyűjtögető lakott, és kábé minden esik szét. Az egész napot azzal töltöttem, hogy teleraktam a kukát, és még mindig nem szabadultam meg az összes újságtól és videókazettától.

– Jaj, ne! És valahol máshol szálltál meg?

A ház állapotát tekintve valószínűleg más szállást kellett volna keresnem, de nem akartam, hogy Nilda aggódjon.

– Lakható a ház. Csak kicsit több munka van vele, mint gondoltam.

– Még jó, hogy nincs ember, aki nálad keményebben dolgozik!

Elmosolyodtam.

– Hogy érzed magadat? Elmentél az orvoshoz a hátfájásod miatt?

– Rajta vagyok.

– Ugyanezt mondtad pár évvel ezelőtt, amikor az oldalad fájt, mégis akkor mentél el az orvoshoz, amikor hordágyon kellett vinni a házból, mert perforált a vakbeled. Most komolyan szólnom kell anyának?

Anyámat, a köztiszteletben álló dr. Melanie Prestont nem sok minden érdekelte, de imádta rávenni az embereket, hogy rendes orvosi ellátást vegyenek igénybe.

Nilda felsóhajtott.

– Kérek időpontot hamarosan, ne félj! De ha már doktor Prestonnál tartunk… Beszéltél anyáddal, mióta kiengedtek a kórházból?

– Hagyott nekem üzenetet, de még nem hívtam vissza.

– Biztosan aggódik.

Felnevettem.

– Ha aggódna a hogylétem miatt, eljöhetett volna meglátogatni.

Nilda nem szólt semmit. Huszonöt éve, mióta ismerem, sosem mondott egy rossz szót sem anyámra, még akkor sem, amikor egyértelműen megérdemelte volna. És nem csak azért, mert anya volt a munkaadója. Kétlem, hogy van ember, akire Nilda valaha is mondott egy rossz szót. Ő volt a világ legkedvesebb, legmelegszívűbb embere. Olyan sokkal tartoztam neki!

– Mesélj, milyenek az emberek Laurel Lake-ben! – kérte Nilda. – Valóban kiérdemli az „Amerika legbarátságosabb városa” státuszt?

Egyvalaki jutott eszembe, aki nem érdemelte ki azt a címet, amit Laurel Lake tizenhét éve zsinórban minden évben megkapott. De talán kicsit túl gyakran gondoltam rá az utóbbi negyvennyolc órában. Ideje volt elfelejtenem Mr. Morcost. Nem akartam, hogy egyetlen rossz élmény miatt negatív véleménnyel legyek arról a kisvárosról, amiről egész életemben álmodoztam.

– Még nem találkoztam túl sok emberrel – feleltem. – De a barkácsboltos nagyon kedves, és a kávézóban a kasszás hölgy ingyen kávét adott, amikor elmeséltem neki, hogy új vagyok a városban.

Nilda meg én még vagy negyedórát beszélgettünk, miközben az elektronikai készülékek és fűtőberendezések között járkáltam, és olyan tárgyakat is kiválasztottam, amik korábban eszembe sem jutottak. Végül meséltem neki a szomszédomról, annak ellenére, hogy megfogadtam, hogy elfelejtem. Mielőtt letettük, még egyszer megkértem, hogy menjen orvoshoz, de biztos voltam benne, hogy pár nap múlva kénytelen leszek felhívni anyámat és bevonni a dologba. Mi több, szerintem Nilda képes lett volna nem felhívni az orvost, hogy kénytelen legyek beszélni anyámmal. Sosem értettem, miért akarta annyira, hogy bármilyen kapcsolatom is legyen vele, de tudtam, hogy jót akar. Miután letettem a telefont, megkerestem Samet.

– Készen állok arra, hogy megbeszéljük a szállítást – lengettem meg a listámat.

Sam átfutotta.

– A szállítóinknak csak a kocsifeljáróig szabad vinniük. Hacsak nem akarja azonnal felhasználni a gipszkartonlapot és a fát, vásároljon ponyvát. A következő pár napra esőt mondanak.

– Ó, ezt jó tudni! Ezt is hozzátenné, kérem?

Sam rám kacsintott.

– Természetesen. És George-ot fogom kijelölni a fuvarosának. Ha bármit be kell vinni a házba, ő segít. Néhány emberünk lusta, és a szabályzattal takarózik.

– Köszönöm szépen!

Sam felemelt egy csíptetős mappát, és átolvasott pár papírlapot.

– Ma délután egy és négy óra között tudjuk kiszállítani. Ha valamiért nem lenne otthon, mindent a kocsifeljáró közepére raknak le.

– Rendben. De mindenképp otthon leszek. Ma hozzák az ágyamat is – ingattam fejemet. – Azt hittem, elvagyok a felfújható matracon. De a hátam rájött, hogy már nem vagyok kamasz.

Sam elmosolyodott.

– Ezzel nincs egyedül.

Néhány órával később, fülemben az AirPodsszal egy videót néztem a YouTube-on arról, hogy miként kell felrakni a gipszkartonlapot, amikor a konyhaasztal remegni kezdett. Kivettem az egyik fülhallgatót, és körülnéztem. De nem jöttem rá, mi okozta. Aztán meghallottam: bumm! Bumm! Bumm! Összerezzentem. Biztosan a fuvaros az, de kissé agresszívan döngette az ajtót.

Azonban rögtön érthető volt az ellenséges zaj, amikor kinyitottam az ajtót, és Paul Bunyant pillantottam meg. Komoran összepréselte ajkát. Úgy döntöttem, hogy ugyanilyen hevesen üdvözlöm, de vidáman.

Szélesen elmosolyodtam, kivillantva hófehér fogsoromat.

– Üdv, szomszéd! Örülök, hogy ismét találkozunk.

Paul Bunyan valamit érthetetlenül mormolt.

– Micsoda? – tettem kezemet a fülemhez. – Nem értettem, mit motyogsz.

A férfi felnevetett.

– Fuvart vársz?

– Igen. Miért?

– Mert a vackaidat az én kocsifeljárómra rakták le!

– Micsoda? – tátottam el a számat. – Az nem lehet! – kerültem meg a tölgyfa nagyságú pasast, aki áthatóan szeretett az ajtóban megállni, és kikukkantottam a kocsifeljárójára. És valóban ott volt minden, amit vettem. A teherautót azonban sehol sem láttam.

– Nem tudom, miért csinálták. Egész délután erre a fuvarra vártam!

Mr. Bunyan felemelt egy sárga számlamásolatot.

– Van egy sejtésem.

– Mégis miről beszélsz? – kaptam ki a számlát a kezéből, és megnéztem a címet. – Rosewood Lane negyvennégy. Ez az.

– Ez az, mi?

– Igen.

Felszegte állát, maga mögé mutatott, a konyha túlsó végébe. Nem értettem, mégis mit mutat meg nekem az én házamban, hogy bebizonyítsa az ő igazát. De mikor rájöttem, tágra nyílt a szemem.

Az összelapított postaláda.

Az összelapított postaláda, az oldalára festett számmal: negyvennégy.

Jaj, basszus!

– Én… – Meggörnyedt vállam. – Elcsesztem.

– Úgy véled?

– Olyan sokszor mentem el a postaláda mellett az utóbbi két napban, hogy azt hiszem, valahogy megjegyeztem azt a számot – ingattam a fejemet. – Mindjárt elintézem.

– Hogyan?

– Csak ne aggódj! Egy óra múlva ott sem lesz. Oké?

Válaszul Bunyan csak a fejét ingatta. Mr. Boldogság megfordult, és elindult lefelé a kocsifeljárómon. De ekkor eszembe jutott valami.

– Hé, Paul!

Megállt, de nem fordult meg.

– Az elvileg én lennék?

Lehunytam a szememet. Basszus!

– Bocsánat, én ööö… nem ez a neved?

– Nem, nem ez.

– Akkor micsoda?

– Fox.

– Fox? Akkor a teljes neved Foxton vagy Foxwell, vagy mi?

– Csak Fox.

– Oké, Csak Fox… esetleg adtál borravalót a sofőrnek? Mert nem az ő hibája, hogy rossz házhoz hozta. És nem akarom kellemetlen helyzetbe hozni.

Paul, vagy inkább Fox, még mindig háttal állt nekem. Most azonban megfordult, és fejét ingatta.

– Ha láttam volna, hogy lepakol a kocsifeljárómra, nem szóltam volna, hogy nem jó helyre pakol?

– Ó! – komorodtam el. – Bocsánat, erre nem gondoltam.

– Erre sem gondoltál…

Tágra nyílt szemmel bámultam rá.

– Nem kell gorombáskodni! Sajnálom, nem gondoltam rá!

Fox csak ment tovább. Ezért igazi felnőtt módjára kinyújtottam rá a nyelvemet.

– Láttam ám! – mondta, pedig már félig a saját területén járt.

Komolyan? Mi a fene? Ennek a szemétládának a hátán is van szeme? Lefogadom, hogy az is jádezöld és sűrű szempilla keretezi az állandóan mogorva száj fölött. Mindegy, felvettem a cipőmet, majd elindultam a szomszédhoz, hogy hazavonszoljam a kiszállított holmikat.

Csak akkor jöttem rá, mennyi mindent rendeltem, mikor közelebbről is megszemléltem a rakást. Csomó minden volt feltornyozva a nagy raklap tetején.

– Remek! – mormoltam, ahogy lehajoltam, hogy felemeljem az első gipszkartonlapot. Sajnos azonban nemcsak a rendelés mennyiségét becsültem alá, hanem a súlyát is. Egyetlen ilyen lap legalább huszonöt kiló lehetett, nem beszélve arról, hogy sokkal magasabb volt nálam. Szánalmas cipelési kísérletem igazán mókás volt, ezért gyorsan megfogtam a lap egyik végét, és elkezdtem áthúzni a füvön. Nagyjából három métert haladtam, amikor a súly hirtelen könnyebb lett. Mr. Barátságos a levegőbe emelte, a fejére helyezte, és úgy szállította át a szomszédba, mintha csupán öt kilót vinne. Kénytelen voltam futva hozzáigazítani a lépteimet.

– Nekem is menni fog – közöltem.

– Mit akarsz, hová tegyem?

– Ööö… azt hiszem, a kocsifeljáróra. A garázs tele van a bérlő által itt hagyott cuccokkal.

– Esőt mondanak.

– Van ponyvám.

– Szükséged lesz valami raklapra, hogy alulról ne folyjon be a víz.

– Ó! Van egy legalul.

– És… az mennyiben segít most nekem?

Igaza van. Homlokráncolva néztem körül, mintha varázsütésre megjelenne egy raklap a pázsitomon.

– Elvileg a kisteherautóm nyitva van – mormolta Fox. – A garázsnyitó a napellenző mögött van. A garázs bal oldali falán lóg néhány fa raklap.

– Rendben – futottam át a szomszédba, míg hatalmas szomszédom várakozott a lappal. Nem meglepő módon a garázsa makulátlan volt, és a raklap pontosan ott volt, ahol mondta. Visszaszaladtam, és letettem a raklapot a saját kocsibejáróm kellős közepére.

Fox rátette a lapot, majd visszament a kocsifeljárón emelkedő halomhoz.

– Legalább hadd segítsek! – iramodtam utána. – Könnyebb, ha együtt visszük.

Fox úgy ingatta a fejét, hogy felém sem nézett.

– Nem, nem lesz könnyebb.

Most, amikor lehajolt, hogy felemeljen egy lapot, egyszerre kettőt emelt meg. Nem akartam, hogy ő csináljon mindent, ezért felemeltem a következőt, és átvonszoltam a füvön. Mire a feljárómhoz értem, Fox másodszor fordult, egyszerre két lappal. Ez a hatalmas pasi még csak meg sem izzadt.

Negyedórával később az óriási rakomány ott volt, ahová tartozott. Fox a házra mutatott.

– Felkértél már kivitelezőt? – tudakolta.

– Nem. Én magam csinálom meg.

– Nagy tapasztalatod van a gipszkartontáblák elhelyezése terén?

– Nincs, de YouTube-videókat nézek, onnan tanulok. Nem tűnik olyan nehéznek.

– Értem. YouTube – vigyorodott el Fox. – Ez nagyszerű tervnek hangzik!

Résnyire húztam szememet.

– Neked meg mi a fene bajod van?

– Attól eltekintve, hogy összetörted a postaládámat, és amikor be akartam állni a kocsimmal, egy rakás vacak állt a feljárómon, amit nem is én rendeltem?

Égnek emeltem a tekintetem.

– Te mindig ilyen negatív vagy?

– Realista, nem negatív.

– Nem is ismersz engem. Mégis biztos vagy benne, hogy nem vagyok képes egyedül megjavítani valamit.

– Ahhoz, hogy feltedd a gipszlapot, meg kell emelned a gipszlapot.

Résnyire húztam a szememet.

– Tudod, ebben a városban elvileg barátságosak az emberek.

– Madarat tolláról, embert szomszédjáról. Nem mindenki kapja meg, amire vágyik.

– Ezt barátokról mondják, nem szomszédokról! – töröltem le az izzadságot homlokomról, és feltűnt, hogy Fox homlokán egyetlen verejtékcsepp sem csillogott. – Amúgy te mi a csudáért nem izzadsz, miután ennyit cipekedtél?

– Edzeni járok.

Felemeltem karomat a levegőbe.

– Arra célzol, hogy én nem?

Fox tetőtől talpig végigmért, majd szemembe nézett.

– Ezt nem mondtam.

Testem reakciója teljesen zavarba hozott.

– Mindegy – fújtam ki bosszúsan a levegőt. – Köszönöm, hogy mindent áthoztál!

– Szívesen. – Fox kis ideig hallgatott. – Már megint.

Ez a már megint teljesen lelőtte udvarias gesztusomat a csevegés felé. Ez az ember láthatóan képtelen volt rendesen viselkedni. Egyértelműen hamis mosolyt villantottam rá.

– Legyen szép napod!

Fox sarkon fordult, és szótlanul elment – láthatóan ez megszokott volt nála. Ki csinál ilyet? Megfordul, és elmegy, még csak nem is biccent, nem is int. Olyasvalaki csinál ilyet, akire nincs szükségem az életemben.

Átpillantottam lassan távolodó szomszédomra, és fejemet ingattam. Ez a pasas tényleg igazi szemétláda. Pillantásom a testre simuló farmerra esett. De basszus… nagyon jó seggű szemétláda.

HARMADIK FEJEZET

Mr. Változás

FOX

– Jézusisten! – mormoltam magamban. – Már megint mi a fenét csinál ez a nő?

Nem lett volna szabad balra néznem, ahogy elgurultam mellette a kocsival. Nem lett volna szabad engednem kíváncsiságomnak. Mégis megtettem. Ahogy megállítottam a rohadt kisteherautót, benéztem kerge új szomszédom verandaablakán. A tűzrőlpattant kis szőke egy széken állva egyensúlyozott, amit egy másik szék tetejére helyezett, miközben valami izzót próbált kicserélni. Elő kellett volna vennem a telefonomat a zsebemből, hogy rögtön hívni tudjam a mentőket, készen állva arra, ami nagyjából öt másodperc múlva történni fog.

Ahogy a nő kinyújtotta kezét, az egész építmény megremegett, és a szívem is ugyanígy tett. Kinyitottam a kocsiajtót, kis híján kiugrottam, hogy besiessek és leemeljem őt a bizonytalan építményről, azonban ekkor sikerült becsavarnia az izzót, mert fény gyulladt a helyiségben, és a nő diadalmasan a levegőbe bokszolt. Majd lemászott, én pedig kifújtam a visszatartott levegőt, becsuktam a kocsiajtót, és a gázpedálra léptem, mielőtt újabb ostobaságnak lennék szemtanúja.

Úton az építkezés felé megálltam a szokott helyemen, Rita Bisztrójában. Korábban csak Rita volt a hely neve, de amikor a tulaj pár éve felújíttatta az üzletet, belefűzte a hangzatos Bisztró szót is. Az Airbnb-yuppie-k, akik kizárólag az ostoba „Amerika legbarátságosabb városa” cím miatt jöttek ide, ami egyébként nem is volt igaz, örömmel fizettek plusz másfél dollárt a túlárazott kávéért a Bisztróban.

– Jó reggelt! – bólintottam.

– Hogy vagy, drágaságom? – tudakolta Rita. – A szokásos?

– Igen.

– Hosszú kávé és unalmas teljes kiőrlésű pirítós érkezik – pötyögött Rita a kasszagépen. – Mikor tudlak végre rábeszélni egy kis változásra? A fehérjeturmixom isteni! Olyan vagyok, akár egy varázsló! Nem is fogod érezni a kelkáposztát az uborkás-almás turmixban!

– Nem szeretem a változást.

Rita eltűnt, majd visszajött a megszokott, ezüstfóliába csomagolt pirítóssal és a nagy bögre kávéval.

– Hallom, új szomszédod van. Talán összebarátkozhatnátok.

Ez a hely nem Amerika legbarátságosabb városa, hanem a legkíváncsibb városa! Fejemet ingattam.

– Pont annyira érdekelnek az új barátok, mint a fehérjeturmixod – nyújtottam felé kezemet. – Megkaphatom végre a reggelimet?

Rita rosszallón ciccegett.

– Szerencséd, hogy édesanyád olyan kedves, te pedig olyan dögös vagy, különben senki nem lenne kedves hozzád, Fox Cassidy!

Kurtán biccentettem, majd egy ötöst ejtettem a pultra.

– Neked is legyen szép napod, Rita!

Az építkezésen a csapatom a légkondicionált lakókocsiban üldögélt. Porterre, az élmunkásomra mutattam, aki a titkárnőm íróasztalánál üldögélt, és haragosan vontam össze a szemöldökömet.

– Mit csinálsz idebent ahelyett, hogy a dolgodat végeznéd?

Porter öntelten elvigyorodott, amivel gyakran sikerrel járt a nőknél, nálam azonban nem.

– Még nincs is nyolc óra. Épp Opalnak mesélek a leendő Mrs. Tobey-ről. Tegnap este randin voltam. Képzeld, szerelmes vagyok!

Elsiettem mellette, és leültem az íróasztalomhoz.

– Még mindig az ápolónőkre buksz?

Porter Tobey három éve dolgozott nekem. Az első évben tanárnőkkel randizott, de csak általános iskolai tanítókkal, mert ők anyásak és gondoskodók. A második évben áttért a légikisasszonyokra, ami nem volt könnyű, tekintve, hogy a kisvárosunk negyvenöt percre volt a legközelebbi reptértől. De Porter odaadó volt, és sok időt töltött reptéri bárokban, üres bőrönddel felszerelkezve – átutazónak adta ki magát. Azért kedvelte a légikisasszonyokat, mert ők nem voltak odaadók – azt mondta, üdítő a függetlenségük. Most az ápolónők voltak soron. Laurel Lake-ben több ápolónő is élt, és eltűnődtem, hogy a váltásnak talán köze van a reptérre vezető hosszú úthoz és az éktelenül magas benzinárakhoz.

– Az ápolónők olyan kedvesek és gondoskodók! – sóhajtott fel Porter.

– És a hölgyek a szociális osztályon, ahol a segélyt osztják? Ők milyenek? Mert elég sok időt fogsz ott tölteni, ha most azonnal nem tűnsz el az irodámból! – mutattam két ujjal az ajtó felé.

Porter felállt.

– Tudod, az ápolónő barátnőmnek elég sok barátnője van. Talán megkérhetem, hogy hozzon össze egy dupla randit. Esetleg kicsit jobb kedved lenne, mint az utóbbi három évben.

– Kifelé!

Porter kirohant a lakókocsiból, így csak én és Opal maradtunk. Titkárnőm a fejét ingatta.

– Kedvesebb is lehetne a kölyökhöz! Felnéz magára.

– Huszonhét éves, csak hat évvel fiatalabb nálam. Szóval nem kölyök. És azért néz fel rám, mert húsz centivel magasabb vagyok nála.

– Fiatalon veszítette el az édesapját. Maga olyan neki, mint egy igazi példakép.

– Akkor azzal segítek, ha megmutatom, milyen a rendes munkamorál – jelentettem ki, majd a nyomtatóra mutattam. – Ha már a munkánál tartunk, kinyomtatná a Franklin-anyag részleteit?

Opal az órájára pillantott.

– Miután felhívtam anyámat. Talán Portert képes volt erőszakkal rávenni, hogy nyolc előtt álljon munkába, de engem nem félemlít meg!

Volt szerencsém végighallgatni, ahogy Opal a következő tíz percben az anyja bütykös lábujjáról csevegett. Pontban nyolc órakor bontotta a hívást, megnyomott néhány gombot a számítógépén, és a nyomtató elkezdte ontani magából a papírlapokat. Íróasztalunk nagyjából három méterre állt egymástól. Opal odahozta a paksamétát.

– Jó reggelt, főnök! Itt vannak a Franklin-anyag részletei.

– Köszönöm – mormoltam.

Elolvastam, amit átadott, de Opal nem moccant. Inkább megvárta, amíg ismét felnézek.

Felsóhajtottam, és leeresztettem a papírokat.

– Igen?

Opal elmosolyodott.

– Hallom, új szomszédja van. Josie a neve.

– Jézusom! Létezik ember, aki nem tudja?

– Reuben, a benzinkútról azt mondja, nagyon csinos.

Szőke haj, világoskék szem, és olyan bőr, aminek láttán eltűnődöm, hogy olyan puha-e, amilyennek látszik. De nem akartam táplálni a városi pletykaláncot azzal, hogy elmondom a véleményemet, így vállat vontam.

– Nem vettem észre.

– Az a lány egy tudós, ha netán nem értesült róla.

– Biztos, hogy ugyanarról a nőről beszélünk?

– Mrs. Wollman, az öreg gyűjtögető bérlő házában lakik.

Homlokomat ráncoltam.

– Honnan tudta, hogy Mrs. Wollman gyűjtögető volt?

– Ezt a városban mindenki tudta – siklott végig Opal tekintete rajtam. – Ezek szerint magát kivéve. A szép lány, úgy tudni, orvos, de nem olyan orvos, aki ellát, ha rosszul érzi magát vagy csontja törik, hanem kutatóorvos. Jó állása van, új gyógyszereket fejleszt valami gyógyszercégnek.

Nos, reméltem, hogy ügyesebb a gyógyszer előállításában, mint az építkezésben.

– Jól teszi.

– És Frannie, a postahivatalból azt mondja, hogy hatvan napig irányíttatja ide a postáját, nem örökre.

– Nincsenek olyan kormányzati előírások, amiket Frannie-nek szem előtt kéne tartania? Vagy mások számláit és leveleit is felbontja? Azokról is pletykálkodik?

– Josie-től szokott kapni karácsonyi üdvözlőlapot. Frannie, nem a postahivatal. Bár nyilván azon a rendszeren keresztül kell érkeznie, hogy eljusson Frannie-hez.

Összevontam szemöldököm.

– Tehát ismerik egymást?

– Nem. Frannie akkor találkozott vele először, amikor Josie pár napja elment felvenni az átirányított postáját.

– Mégis karácsonykor üdvözlőlapot kap tőle?

– Nem csak karácsonykor: húsvétkor és hálaadáskor is. Minden ünnepkor küldenek egymásnak.

– Valamit nem hallottam? Nem ismerik egymást, de írogatnak egymásnak?

– Igen.

– Ez hogy lehetséges?

– Én magam sem értem igazán. De Frannie azt mondta, egy évtizede tart a levelezésük. Úgy tűnik, pár száz levelezőlap érkezik évente többször ugyanarra a visszaküldési címre. Doktor Josie sok levelezőlapot küld Laurel Lake lakosainak.

Úgy véltem, Opal valamit biztosan nem tud ebből a történetből. A pletykalánc valahol megszakadt. Mindegy, amúgy is dolgom volt.

– Mikor érkezik ma a csempeszállítmány?

Opal szokás szerint nem törődött velem.

– Rachel, a boltból azt mondja, hogy Josie egy csomó kaját vesz. Úgy fest, nem gluténérzékeny és elég sok szénhidrátot fogyaszt.

A kezemben lévő papírokat feldobtam a levegőbe.

– Ez most komoly? Mi a fene van itt? Maguk mindannyian titkos találkozón szokták megvitatni a kisvárosunk eseményeit? Valahol van itt egy kamera is, ami mutatja, ha valaki belép?

– Magától eltérően vagyunk páran, akik barátságosak vagyunk és szeretünk tudni egy-két dolgot az ideérkező új emberekről.

– Szerintem inkább azért szeretik kibeszélni mások életét, mert nincs saját életük! – fortyantam fel, majd legyintettem. – Most pedig derítse ki, mikor érkezik a csempe!

* * *

Majdnem fél nyolc volt, mikor megálltam hazafelé némi vacsoráért. A Laurel Lake Fogadó menő étterem volt a városban: ide nem ülnek be a vendégek poros farmerban és munkabakancsban, amit én viseltem. De olyan szalonnába göngyölt pesztós szűzérmét készítettek, aminek a puszta gondolatától csorogni kezdett a nyálam, így heti egyszer megálltam itt, hogy hazavigyem a kaját. Általában előre megrendeltem, de most az irodában felejtettem a telefonomat, és egyenesen egy építkezésről jöttem.

– Helló, Syl. Kérhetek egy adag szűzérmét krumplipürével?

– Máris hozom, Fox. Ma este kicsit sokan vannak. De megkérdezem, rendelt-e valaki ilyet, és te kapod az adagját. Aki beül ide, az várhat – kacsintott rám a pincérnő.

– Köszönöm! Nagyra értékelem.

Sylvia eltűnt a konyhában, ezért úgy gondoltam, benézek a bárba és megiszom egy hideg sört. Három lépés után tekintetem találkozott egy bizonyos szőke lány pillantásával. Josie ügyetlen sofőr volt, és három kilónál többet nem bírt el, de basszus, nehéz volt másra nézni, mint rá. Amikor meglátott, összevonta szemöldökét, mire elmosolyodtam.

Igaz, az étteremben sokan voltak, de a bárban Josie-n és rajtam kívül csak ketten voltak. Josie előtt egy tányér étel és egy pohár bor állt. Kicsit arrébb mentem, rendeltem egy sört, és igyekeztem nem bámulni, de ez nem tartott sokáig. Pillantásom a poharat tartó kezére esett, pontosabban a bal gyűrűsujjára. Nem volt gyűrűje. Ezt már múltkor is észrevettem.

Josie úgy szólalt meg, hogy fel sem nézett.

– A pletyka szerint országos hokibajnok voltál. Ez igaz?

– Ezt kitől hallottad?

– A kedves hölgytől a postahivatalban.

Sejthettem volna. Frannie így működött. Szépen elbeszélgetett veled, aztán úgy csalt ki belőled részleteket az életedről, hogy észre sem vetted. Ezt már régen megtanultam.

– A kedves hölgy a postahivatalban egy minden lében kanál nőszemély, aki mindig mindent elferdít!

– Akkor mégsem hokiztál?

– De, igen.

Josie rám nézett, és elmosolyodott.

– Tudom. Miután a hölgy említette, meggugliztalak.

– Akkor miért kérdeztél meg, ha már tudtad a választ?

Josie vállat vont.

– És, jó játékos voltál?

– A Google ezt nem írta?

– A cikk szerint benne voltál az olimpiai csapatban.

– Sok béna profi sportolót ismersz, akik bejutottak az olimpiai csapatba?

– Egyetlen profi sportolót sem ismerek.

Ezen muszáj volt elmosolyodnom. Ez a Josie igazi okostojás. És csinos. De elég problémás csajnak tűnik. És manapság ez az a hármas kombináció volt az, amitől távol tartottam magamat. Ezért csak kortyolgattam a sörömet, és hallgattam.

– Ételt is rendelsz, vagy csak a sör miatt jöttél? – kérdezte Josie pár perc múlva.

– Elvitelre kértem a kajámat.

– Itt nagyon jó a konyha.

Bólintottam.

– Laurel Lake-ben a legjobb. Nekem elhiheted, nagyon sokszor rendelek kaját elvitelre.

– Nem szeretsz főzni?

– Inkább a mosogatást utálom, ami utána jön. Könnyebb valamit venni hazafelé.

– Én imádok főzni. Olyan megnyugtató! De a házban tönkrement a sütő. Tele volt nyolc évvel ezelőtti újságpapírokkal, úgyhogy azt hiszem, Mrs. Wollman sem volt valami nagy szakács. Holnap hozzák az új sütőmet.

Sylvia lépett oda hozzám, és kezét a vállamra tette.

– Kész a kaja, Fox.

– Kösz, máris megyek.

Szívesen maradtam volna még, hogy kiderítsem, milyen tevékenységeket kedvel még a kedves doktornő, de ideje volt indulnom. Kihúztam egy tízest a zsebemből, és intettem a pultosnak.

– Jó étvágyat! – mondta Josie.

– Neked is. Mikorra várjam holnap a szállítókat?

Josie felhúzta helyes kis orrát.

– A szállítókat?

– Az új sütőt. Hacsak nem a pontos címet adtad meg.

Josie pislogva bámult rám.

– Nagyon vicces! De azt hiszem, megkíméllek attól, hogy egy konyhagépet kelljen átcipelned hozzám.

Még egyszer ránéztem mandulavágású szemére és telt, rózsaszín ajkára, és azt gondoltam magamban: nagy kár. Majd bólintottam.

– Jó éjszakát, doki!

– Neked is. Várj csak! Honnan tudtad, hogy orvos vagyok?

Rákacsintottam.

– A pletyka oda-vissza áramlik.

Egy örökké tartó nyár?

Amikor az életem váratlan fordulatot vesz, úgy döntök, egy időre otthagyom New Yorkot. Egy kisvárosba megyek, amelyről gyerekkoromban apám oly sokat mesélt. Laurel Lake tizenhét éve büszke tulajdonosa az Amerika Legbarátságosabb Városa címnek, és nekem most pontosan ilyen környezetre van szükségem.

Sajnos a megérkezésem egyáltalán nem ilyenre sikerül. Ugyanis „megnyertem” magamnak Fox Cassidyt. A magas és szexi szomszédot, aki köszönés helyett csak odamorog valamit. Igaz, van rá egy kis alapja… Egy összezúzott postaláda, egy betörés… De akkor is... nem kellene olyan morcosnak lennie.

Azonban ahogy telik az idő, látom, élénken figyel, amikor azt hiszi, nem veszem észre. Szemében tűz lobban fel minden egyes szócsatánk alkalmával. Csakhogy én azért vagyok Laurel Lake-ben, hogy elmeneküljek a gondjaim elől, nem pedig azért, hogy új gondokat hozzak létre.

De úgy fest, idén vonzom a bajt. Akkor miért ne érezzem jól magam egy kicsit, ha már itt töltöm a nyarat? Jó tervnek tűnik. De egyszer csak haza kell indulni.

Azt mondják, hogy ami a tónál történik, az a tónál is marad. De nem olyan könnyű mindezt hátrahagyni, amikor az, amit magad mögött hagysz... a szíved.

A New York Times, Wall Street Journal és USA Today bestsellerszerző Vi Keeland regénye a hűsítő vízpartra csábít minket, ahol egy szenvedélytől izzó kaland vár ránk.

„Fantasztikus utazás a kitartás és a személyes fejlődés világába.” – Once Upon a Twilight

„Szikrázó szócsaták, huncut karakterek, forró, bensőséges pillanatokat.” – Simply Love Books

{1} Paul Bunyan egy óriási favágó – népi hős az amerikai és kanadai folklórban. (A szerk.)