Samantha M. Bailey

BARÁT A SÖTÉTBEN

SAMANTHA M. BAILEY

BARÁT
A SÖTÉTBEN

A mű eredeti címe

A Friend in the Dark

Text copyright © 2024 by Samantha M. Bailey

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com,

in collaboration with Lex Copyright Office.

All rights reserved.

Hungarian translation © Rácz Péter

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

RÁCZ PÉTER

ISBN 978 963 452 987 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A tengerparti barátnőimnek: Josie Brownnak, Eileen Goudge-nak,
Francine LaSalának, Meredith Schorrnak, Jen Tuckernek,
Julie Valerie-nek – jóban és rosszban, meg aközött,
de mindig önmagunk vagyunk.

Valahányszor hallom a neved,

megnyílnak a zsilipek, árad a vér.

Tudom, hol rontottam el,

De addig nem hagyhatsz el, amíg nincs elég erőm.

Watchmen: Run & Hide (Joey Serlin dalszövege)

Prológus

A tarkóm könyörtelen erővel csapódik a falnak. A fájdalom szinte kibírhatatlan, de le kell küzdenem. A támadóm elereszti a vállam, két kezével megragadja az átnedvesedett kapucnis felsőm zsinórját, a nyakam köré tekeri, amíg fuldokolni nem kezdek.

A telefonom kicsúszik a kezemből, és a fapadlóra hullik. Fekete, vakító foltok zavarják a látásomat, amíg végül minden elsötétül, beleértve az előszoba mennyezetéről lógó, hátborzongató csillár pislákoló fényeit is. Kis híján elveszítem az eszméletemet.

Szeretnék rúgni, ütni, sikítani, de tudom, úgysem hallaná meg senki, aki megmenthetne. Még csak azt sem tudja senki, hol vagyok.

Beleharapok a nyelvembe, amíg vért nem érzek. Muszáj az öntudatomnál maradnom, mert ha becsukom a szemem, itt ér véget az életem. Keserű, sós könnyek csorognak végig az arcomon, bele a számba. Talán utoljára érzem valaminek az ízét.

És mindezért magamat okolhatom.

A torkomat szorító nyomás némileg enyhül. Szalmabábuként rogyok le a bejárati ajtónál, de nincs rá mód, hogy elmeneküljek.

A szememet képtelen vagyok tovább nyitva tartani.

Végzetes hibát követtem el.

Első rész
EDEN

Első fejezet

Elegem van abból, hogy én legyek a jó kislány.

Csak éppen azt nem tudom, minek kellene lennem. Többé már feleség sem vagyok, amióta David hat héttel ezelőtt az alma materünk, a Michigani Egyetem parkolójában megkért, hogy váljunk el, percekkel azután, hogy elbúcsúztunk a lányunktól, Avától, aki elsőéves hallgatóként akkor kezdte meg a tanulmányait. És mivel így otthon sincs kiről gondoskodnom, igazából anyának sem érzem magam.

Kínszenvedés gyötör, de nem tudnám megmondani, hogy a gyomrom ég, vagy a szívem sajog ennyire. Ahelyett, hogy valami szépet kívánnék magamnak, vörösbársony-sajttortát majszolnék vagy értékes ajándékokat bontogatnék, egyedül gubbasztok a negyvenötödik születésnapomon a koromsötét nappalimban, kissé becsípve, egy üres proseccósüveg és a mobilom társaságában.

A habzóbort Jennától és Natalie-tól kaptam ajándékba, akik a legközelebbi barátnőim, amióta megismerkedtünk a Michigani Egyetemen töltött első évünkben. Egy alkalommal elsírtam magam a Bevezetés a pszichológiába című előadás közepén, mert az évközi tesztem hármasra sikerült. Gyorsan kikísértek a teremből, átöleltek, és addig vigasztaltak, amíg abba nem hagytam a zokogást. Pedig jobban nem is különbözhettünk volna egymástól: Jenna harsány és zabolátlan volt; Natalie magabiztos és védelmező; én pedig érzékeny és kedves, soha senkinek nem akartam csalódást okozni, különösen nem a szüleimnek, akik mindketten professzorok voltak, és bizonyára dühösek lettek volna, ha a fülükbe jut, hogy kis híján elhasaltam a vizsgán.

Bár a szüleim két éve meghaltak, továbbra sem szeretnék csalódást okozni nekik. Csonka családom jelenti az első igazi kudarcot az életemben, és ezen Jenna és Natalie ölelése sem képes változtatni.

Megpróbáltak elráncigálni otthonról, hogy megünnepeljük a születésnapomat, de nem akartam, hogy ilyen állapotban lássanak: nyomorúságos, szánalmas nőként, akinek élete csúcsán kellene lennie.

Nem érdemlem meg, hogy ennyire rosszul érezzem magam. Nem én téptem darabokra a családunkat. Még csak nem is sejtettem, hogy ide fogunk kikötni.

– Nem rám van szükséged, Eden. Borzasztóan sajnálom. Te jobbat érdemelsz – motyogta halkan, szaggatottan Dave, miközben a parkolóban ácsorogtunk autóink mellett, amelyeket néhány órával korábban az ő gondos utasításai szerint pakoltunk tele Ava cuccaival. Dave bizonyult a leghatékonyabb csomagolónak, amióta csak huszonhárom éve Ann Arborból Grosse Pointe-ba költöztünk.

Az összes ágyneműt és Ava ruháit az én kék Camrymba gyömöszöltük be. Dave szürke Range Roverébe Ava gitárja, könyvei és poszterei kerültek, és természetesen a lányunk az apjával utazott. Még az az egy óra kettesben az anyjával is túl sok lett volna neki. Húsz év házasság szemmel láthatóan Dave-nek is elég volt, aki a lányához hasonlóan bizonyára úgy véli, az elvárásaim túl magasak ahhoz, hogy bárki is eleget tehessen nekik.

Mintha elvesztettem volna a látásomat. Az előttem álló férfi egy idegen volt, nem az, akit sziklaszilárd támaszomnak és a legjobb barátomnak hittem csaknem negyedszázadon keresztül. Dave volt az egyetlen bizonyosság az életemben.

– A papád miatt van? – kockáztattam meg a kérdést, kétségbeesetten remélve, nem először, hogy Dave engedi lebomlani a falat, amelyet március óta maga köré épített, amikor az apja, Chuck váratlanul meghalt egy súlyos agyvérzésben a helyi magánklubban, fallabdázás közben.

Azt vártam, hogy végre ellazul, és az ölelésre váró két karomban keres menedéket, de most is, mint mindannyiszor, amikor igyekeztem közelebb kerülni hozzá Chuck halála óta, arcvonásai megkeményedtek, és teljesen kizárt a lelkében örvénylő nyugtalanságból.

– Nem, miattam.

Anélkül, hogy mondott volna még valamit, vagy esélyt adott volna nekem, hogy válaszoljak, kinyitotta a kocsija ajtaját, és beült a volán mögé. Ahogy elhajtott, észrevettem, hogy a válla rázkódik, és sejtettem, hogy a döntését magában tartotta mindaddig, amíg Ava el nem foglalta helyét az új otthonában. Legalább fél órába telt, mire haza tudtam vezetni a néma házunkhoz. Rosszullét kerülgetett a megrázkódtatástól és a visszautasítottságtól. Még most is érzem.

Mindig is abból indultam ki, hogy Dave-vel örökre egymás mellett maradunk, ahogy annak idején megfogadtuk. A válás lehetősége sosem fordult meg a fejemben. Dave számára viszont – legalábbis úgy tűnik – ez volt az egyetlen kiút. Még most sem értem, mi rosszat követtem el, vagy miként taszíthatott el magától az a férfi, aki egykor elpirult és dadogni kezdett, valahányszor hozzám szólt.

Megdörzsölöm a szegycsontomat, ahonnan sosem távozik a bánat fájdalma, és ijedten megborzongok, amikor a nappali falán feltűnnek a rémisztő árnyak, amelyeket az ablak előtti cukorjuharfa bütykös ágai vetnek. Ha egyedül vagyok, minden nyikorgás vagy susogás felerősödik ebben a nagy házban.

A mobilom pittyeg egyet, jelezve, hogy Facebook-értesítésem érkezett. Már majdnem éjfél, úgyhogy feladtam a reményt, hogy Dave üzen vagy felhív, nyilván elfelejtette, hogy ma van a születésnapom. Pár órája kaptam egy üzenetet Avától, annyi állt benne: BSz. Beletellett némi időbe, mire megfejtettem, hogy ez a Boldog születésnapot! rövidítése. Úgy tűnik, már egy teljes mondatot sem érdemlek meg.

A fejem lüktet a sok alkoholtól – legutoljára a húszas éveim elején ittam ennyit –, és ég a középkorú szemem, ahogy a sötétben próbálom elolvasni a szöveget a telefon kijelzőjén. Kinyújtom a karom, felkapcsolom a mellettem lévő ezüst állólámpát, és az értesítésre pillantok. Egy új bejegyzés a Facebook-oldalamon Natalie-tól, aki egy fotón is megjelölt.

Pontosan ugyanúgy nézel ki, mint egyetemista korodban! Szeretlek!

Szomorúan nevetek a fotón, amelyen Jennával vagyok látható, amint az egyetem központi, füves parkjában – a Diagon – ücsörgünk egy halom ember társaságában. A fénykép egy öregdiák-találkozón készült. Jenna szinte semmit sem változott, hosszú, sűrű, sima szálú, eperszőke haja a vállára omlik, bár ma már nem hord rövid topot és a köldökében sincs gyémántpiercing. Én ellenben egészen másként festek.

A fényképen jóganadrágban feszítek, és hosszú ujjú, fekete ingben, amire – le merném fogadni – Jenna és Natalie vett rá. Akkoriban sejtelmem sem volt a divatról, igaz, most sem öltözködöm sokkal stílusosabban. Noha finom szálú, szőke hajam többé már nem lapul a fejemre, mint hajdanán, hanem megszedetem, a fotón szereplő Eden lényegesen csinosabb, mint amilyennek valaha is képzeltem magam. Arcára a fiatalság és a reményteliség tündöklő pírja ül ki, amely azóta a kor és a felelősség terhe mellett lekopott róla. A naiv kis Edenben fel sem merült, ahogy annak az évnek a vége felé megismerkedik Dave Millerrel, a drótkeretes szemüveget viselő joghallgató stréberrel, aki kínosan próbál flörtölni vele az idétlen vicceivel. Két évtizeddel később pedig porrá zúzza az életét.

De most nem akarok Dave-re gondolni. Kizárt az életéből, mintha egyetlen mozdulattal kettévágott volna minket, bár én inkább úgy érzem, mintha szíven döfött volna az ollójával.

Lájkolom a posztot, majd közelebb tartom a kijelzőt, és ahogy alaposan szemügyre veszem a fotót, a nosztalgia hulláma söpör végig rajtam. Nagyon is jól emlékszem erre a napra. Megváltoztatta az egyetemen töltött utolsó évemet. Valójában az egész életemet.

Mint akkoriban mindig, Natalie készítette rólunk a felvételt. Jennával a füvön ültünk egy sereg diák között, közvetlenül a Diag túlsó végén felállított színpad előtt, amelyen a Screaming Demons, az egyetem legfelkapottabb együttese játszott. Natalie-nak sikerült megörökítenie Jenna pajkos nevetését, meg azt, ahogy kiéhezetten bámulom a meztelen felsőtestű dobost, aki olyan hévvel ütötte a cintányérokat, hogy izzadságcseppek gyöngyöztek a tetovált bicepszén.

Amikor Natalie letelepedett mellénk, Jenna közölte vele:

– A mi Edenünk bukik az olyan rosszfiús dobosokra, mint Justin Ward. Gőzöm sem volt róla.

Nekem sem. De mihelyt Justinra pillantottam, a sorsom megpecsételődött. Még Jenna figyelmeztetése sem tudott eltántorítani, hogy vigyázzak vele, mert nagy szoknyapecér, pár héttel korábban egy bárban vele is kikezdett.

Csak a koncert után egy héttel derült ki az is számomra, hogy Justin arra a kortárs irodalmi kurzusra jár, amelyre csaknem kétszázan iratkoztak fel. Éppen elhagytam volna a termet, amikor megütötte a fülemet a professzor Justinnak címzett intelme, miszerint szerezzen magának egy tanulótársat, aki segít az esszéiben, különben nem fogja tudni befejezni a képzést.

Bár általában félénk vagyok, ott helyben, tüstént felajánlottam a segítségemet. Így a végzős évem hátralévő részében Justin vált a tapasztalatlan szexuális és romantikus ábrándjaim állandó tárgyává. Középiskolás koromban a szüleim nem engedtek randizni, és az egyetemi évek alatt is csupán két fiúval csókolóztam. Most azonban hetente kétszer egy-egy órát a Shapiro Könyvtár olvasófülkéjében töltöttem Justin Ward társaságában, és mellette ücsörögve görcsösen igyekeztem megfejteni az izmos alkarjára festett színes ábrákat, amíg ő a ceruzája végét rágcsálva birkózott a gondolataival, hogy papírra vesse őket. Gondjaim támadtak a flörtöléssel, mert előtte még sosem csináltam ilyet. Ugyanakkor reménnyel töltött el, hogy mégiscsak tetszem neki, mert az utolsó közös foglalkozásunk után meghívott egy diákotthonban szervezett végzős partira. Ekkor beszéltünk egymással utoljára.

Annyi év után még mindig élénken emlékszem rá, ahogy esetlenül ácsorgok egymagamban a Sigma Chi épületének bejáratánál, mindkét lábamat feltörte a vadonatúj, cseresznyepiros Doc Martens bokacsizmám, amelyet Jenna erőltetett rám, amikor világossá vált a számára, hogy mindenképpen elmegyek a buliba, függetlenül attól, tetszik-e neki vagy sem. A Rage Against the Machine bántóan hangos dübörgésétől valósággal rázkódott a padló a talpam alatt, miközben Justint kutattam a tekintetemmel a már többé-kevésbé részeg diákok tömegében. Feszélyezetten nézelődtem, és már azt latolgattam, hogy inkább elmegyek, amikor a füstös félhomályban észrevettem, hogy felém tart. Olyan volt, mint egy filmből vett jelenet. Felém nyújtott egy piros műanyag poharat, tele valamilyen undorító szagú alkohollal, és játékosan megrántotta egy hajtincsemet. Annyira idegen volt számomra ez a környezet, hogy zavaromban egyszerre felhajtottam a pohár felét. Szinte nyomban éreztem, hogy többé nem vagyok ura magamnak, a szesz, a zene, a tömeg, és legfőképpen Justin vette át a hatalmat felettem.

Nem érdekelt, hogy mindenki lát minket. Csak a testemet elárasztó, mindent elsöprő vággyal és izgalommal törődtem. Miután egy éven át ültem mellette, időnként eljátszadozva a gondolattal, vajon milyen lenne az ajkát az enyémen érezni, vagy megérinteni a bőrét, képtelen voltam tovább várni. Számat az övére tapasztottam, kezemmel végigsimítottam a mellkasát, a karját, az összes testrészét, amelyet el tudtam érni. Egyedül azért nem veszítettem el a szüzességemet akkor és ott, a falhoz szorítva, mert amikor kezét a farmerszoknyám alá csúsztatta, majd ujjaival félrehúzta az alsóneműmet, hirtelen égni kezdett a torkom, a gyomromat pedig tagadhatatlanul hányinger rántotta görcsbe.

Eltoltam magamtól, és felfutottam a lépcsőn, egyenesen a mosdóba. Így végződött mindaz, amibe valójában bele sem vágtunk. Dave talált meg a folyosón kinyúlva, és ő vitt haza.

Justin volt az első férfi, akibe beleszerettem, és ő volt az első, aki összetörte a szívem, bár nem hinném, hogy ő tisztában volt ezzel. Amíg meg nem akadt rajta a szemem az öregdiák-találkozón, kizárólag a tanulásra összpontosítottam. Arra neveltek, hogy az eredmények előbbre valók az érzelmeknél. Fogalmam sem volt, hogyan kezeljem a Justin iránti, mindent felemésztő vágyat, vagy éppenséggel az elviselhetetlen fájdalmat, miután a diákszövetségi partit követően köddé vált.

Persze az utóbbi huszonhárom évben nemegyszer rákerestem az interneten, de mindig megálljt parancsoltam magamnak, hogy kapcsolatba lépjek vele. Nem láttam semmi értelmét felhánytorgatni a múltat. Ő úgy döntött, megszabadul tőlem, amikor nem válaszolt egyetlen hívásomra sem az után a bizonyos este után. Néhány hónappal később összejöttem Dave-vel, aki jobban szeretett mindenkinél, és nyomatékosította, hogy számára én vagyok az egyetlen nő. Most már neki sem kellek.

Lefogadom, hogy Jenna és Natalie megdöbbenne, hogy egyáltalán felmerült bennem a gondolat: felveszem a kapcsolatot Justinnal, miután annyit bőgtem a történtek után. Ha most itt volnának, tüstént eldugnák előlem a mobilomat, ahogy korábban is szakadatlanul könyörögtek, hogy fejezzem be a neki való üzengetést, és visszatartottak attól, hogy megjelenjek a háznál, amelyet a zenekarával bérelt. Leültettek egy tálka csokidarabos mentafagyi mellé – akkoriban ez volt a mindent gyógyító csodaszerünk –, és gyengéden elmagyarázták, hogy ha érdekelném Justint, bizonyára megkeresne. De sosem tett így.

Nagyot sóhajtva összekucorodom a bézs színű kanapé sarkában, ahol egészen hat hónappal ezelőttig Dave-vel heverésztünk egymás mellett, ő a karfának dőlt, én a fejemet az ölébe hajtottam, és azt a könyvet olvastuk, amelyet arra a hónapra választottunk egymásnak. A könyveknek köszönhetően ismerkedtünk meg: akkor találkoztunk először, amikor bejött az egyetem melletti könyvesboltba, a Book Nookba, ahol az egyetem mellett eladóként dolgoztam. Chuck temetése után a mindennapi, meghitt helye hideggé és kényelmetlenné vált számára, inkább a dívány két ellentétes végében ütöttünk tanyát, és némán néztük A hivatal ismétléseit, mert egyikünknek sem támadt kedve az olvasáshoz.

Bepötyögöm Justin nevét a Facebook keresőjébe. Nyomban felbukkan az oldala, én meg azonnal a fotókra kattintok.

– Jézusom! – kiáltok fel, és felegyenesedem. Az első fotón egy passzos, szürke Henley pólót és farmernadrágot visel, az utóbbi kissé lóg a derekán. Egy építkezési területen áll, megbabonázó zöld szemében ugyanaz a pajkos csillogás, sötét színű, sűrű, bozontos haja, amelybe egyszer régen beletúrtam, semmit sem változott. Még ma is ugyanazt az érzést váltja ki belőlem, mintha ezernyi pillangó röpködne a gyomromban.

Hónapok óta senki sem ért hozzám, nem csoda hát, hogy Justin látványa lángra lobbantja a testemet. Házasságunk utolsó fél évében Dave minden közeledésemet visszautasította stresszre és fáradtságra hivatkozva. Láttam a karikákat a szeme alatt, és azt a már-már mániákusan túlfeszített energiát, amelyet egyre több önként vállalt ügybe fektetett a céges jogra szakosodott cégénél, ahol tizenöt éve dolgozott. Nemegyszer grillpartikra vagy brunchokra invitálta a tízfős alkalmazotti gárdát, miközben nekem az volt a feladatom, hogy az étel tökéletes legyen, a bárpult meg legyen pakolva, Ava pedig elbűvölően viselkedjen, ha egyáltalán megjelent ezeken. Dave szemmel láthatóan mindent elkövetett, nehogy kettesben maradjon velem.

Akármit csináltam, sosem figyelt rám, érdeklődését mások kötötték le. Végül is felhagytam a próbálkozásokkal, elvégre nemkívánatosnak lenni rosszabb, mint elviselni a bensőségesség teljes hiányát.

Magányos vagyok. Nem is annyira Dave hiányzik, mert nehéz valakit hiányolni, aki érzelmileg amúgy is hónapokkal korábban eltávolodott tőlünk. De igenis vágyakozom az után a kényelem és biztonság után, amelyet a családom nyújtott ebben a házban. Most minden elviselhetetlenül csöndes, hiszen nincs itt Ava, hogy becsapja a hálószobája ajtaját, és Dave sem trappol felfelé a lépcsőn.

Mit veszíthetek, ha ismerősnek jelölök valakit a Facebookon? Habozok a Jelölés gomb fölött, aztán behunyom a szemem, és rápöttyintek.

Alig három másodperccel később értesítésem érkezik.

Justin elfogadta a jelölésed.

Uramatyám! A szívem valósággal kiugrik a helyéről, remeg a kezem.

– Szedd össze magad, Eden! – mondom hangosan, hiszen senkit nem zavarok vele.

Csupán ismerősök lettünk egy közösségi oldalon. Már mindketten felnőttek vagyunk, feltehetően érettebbek is, mint egykor, és történetesen egyikünk sem alszik még, hiába van péntek éjfél. Felötlik bennem, vajon Justin továbbra is tagja-e valamilyen együttesnek. Talán hajnalig tart a fellépés, esetleg kikapcsolódik a barátaival. De az is lehet, hogy éppen most ért haza, meglátta az üzenetemet, és egyszerűen rábökött a Megerősítés gombra.

Ágyban volna már a helyem, elvégre felelősségteljes felnőtt vagyok. Általában legkésőbb tíz órakor már alszom, még hétvégente is. Holnap reggeltől nyílt napot tartok egy eladásra kínált ingatlanban, és nem lehetek másnapos. A Greenwood Realty nevű ingatlancég elegáns, roppant intelligens tulajdonosa, Sylvie Greenwood a hatvanas évei közepén jár, és szeretné, ha partnerként beszállnék a vállalkozásba. Három éve dolgozom ügynökként a cégnél. Csak akkor tehetek eleget a kérésének, ha van elég pénzem a befektetéshez, és időben, józanul jelenek meg. Mégsem mozdulok a díványról. Üzenetet akarok küldeni Justinnak. Annyi mindent kérdeznék tőle!

Sosem kaptam meg a lezárást, amire vágytam. Talán úgy tudunk előbbre lépni, ha először hátrafelé haladunk. De az is lehet, hogy mazochista vagyok. Bárhogy legyen is, képtelen vagyok megfékezni magam. Miközben a tenyeremmel ütögetem a csuklómat, legalább tíz mondat cikázik át a fejemen. Végül azt írom:

Eden: Régen beszéltünk! Ma már kevésbé árt az alkohol.

Ez nyilvánvaló hazugság, ugyanis nagyot böffentek, miután megnyomom a kék nyilat. Még játékosan évődni sem tudok igazán. Ez inkább Ava felségterülete. Tüstént vissza akarom vonni a bénára sikeredett üzenetet. A kanapéra hajítom a mobilomat, és a tenyerembe temetem az arcom. Micsoda idióta vagyok! Lehet, nem is emlékszik rám.

Pittyegés.

Felkapom a telefont.

Justin: Eden Hoffman! Szép kis meglepetés a múltból!

Egyre hevesebben kalapál a szívem. Ömlik rólam az izzadság. Most mit válaszoljak? Igyekszem egyszerűen fogalmazni.

Eden: Natalie, a barátnőm feltett egy posztot a bandátokról az oldalamra, úgyhogy eszembe jutottál. Hogy teltek az elmúlt évek?

Justin: Jó néhány évet kellene bepótolni. Egyszer fent, egyszer lent jártam, mint bárki más. De örülök, hogy hallok felőled.

Eden: Dobolsz még?

Justin: Sajnos nem. Megsérült a vállam. Egy szerszámosláda rám esett néhány éve. Hiányzik a zenélés. Mintha egy darabot vágtak volna ki belőlem.

Szomorúság tölt el. Ó, hányszor mentem el koszos, siralmas kocsmákba meghallgatni őket, miután elkezdtem Justint korrepetálni! Nem értem be hetente két órával mellette. Folyton könyörögtem Jennának és Natalie-nak, hogy kísérjenek el, aztán behúzódtunk az árnyékba a hátsó asztaloknál, nehogy Justin észrevegye, hogy csorgatom a nyálam utána.

Eden: Fantasztikus zenész voltál. Sajnálom. Mindig arra vágytam, hogy legyen egy hasonló szenvedélyem.

Justin: Szeretsz ingatlanosként dolgozni?

Szívverésem még inkább felgyorsul. Ezek szerint ő is kutakodott utánam. Kifújom a levegőt, hogy megnyugodjak. Nem akarok olyan látszatot kelteni, mintha még mindig az a tejfölösszájú csitri lennék, aki megszállottként csüngött rajta, bár most pontosan úgy érzem magam.

Eden: Igen, szeretek. De soha nem volt olyasféle tehetségem vagy hobbim, ami úgy hajtott volna, mint téged a zene.

Középiskolában sok mindent magamra vállaltam: önkénteskedtem a helyi hajléktalanokat segítő szervezetnél, elnöke voltam a társadalmi igazságosság bizottságának, és újságíróként dolgoztam az iskolai lapnál. Természetesen ezeket a különmunkákat a szüleim erőltették rám, mert „jól mutatnak” az egyetemi felvételi kérelmemben. Mihelyt felvettek, egy csapásra felhagytam minden tanórán kívüli tevékenységgel, hogy a tanulásra összpontosíthassak. Amikor huszonhét éves koromban teherbe estem Avával, úgy véltem, arra az útra kerültem, amelyet a sors jelölt ki számomra: anyává és feleséggé váltam. És most itt téblábolok negyvenöt évesen, valódi cél nélkül.

Justin: A fellépések előtt olyan ideges voltam, hogy el sem hinnéd. Az nem hiányzik.

Erről bevillan egy olvasófülkében folytatott beszélgetésünk. Bevallotta, hogy minden egyes koncert kezdete előtt biztosra vette, hogy mihelyt megjelenik a színpadon, mindenki rájön: nem is olyan jó, amilyennek gondolják. Óvatlan elszólása csupán néhány másodpercig tartott, de én átláttam a gödröcskés mosolyán.

Eden: A lányom zenét tanul. Nem tudom, idegeskedett-e valaha egy fellépés előtt. Nem sokat árul el nekem. Most kezdte meg első évét a Michigani Egyetemen.

Justin: Nehéz elhinni, hogy a lányod már egyetemre jár. Ráadásul a Michigani Egyetemre. A kör bezárult. Hány éves Ava?

Eden: Tizenhét, de néha úgy viselkedik, mint egy tizenkét éves gyerek, máskor meg mint egy harmincöt éves nő.

Csak akkor döbbenek rá, hogy tudja Ava nevét, miután elküldtem a válaszomat. Feltölthetek néhány fotót Aváról, de nem jelölhetem meg rajtuk. Még ha meg is tehetném, a lányom nem akarja, hogy bármilyen módon közünk legyen egymáshoz az interneten. Még az Instagramon sem követ vissza.

Hangos koppanás hallatszik. Felugrom. Csupán egy letört ág csapódott az ablaknak, de nem akarok egyedül lenni a nappaliban. Hiába vannak behúzva a függönyök és minden bezárva, védtelennek és sebezhetőnek érzem magam. A beszélgetést sem akarom megszakítani Justinnal. Megragadom a telefont, kicaplatok a konyhába, felkapcsolom a villanyt, magamhoz veszek egy Advilt és egy pohár vizet. De még nyomasztóbbnak találom a tisztaságtól ragyogó pultot; sehol egy morzsás tányér vagy egy tálka, amelyre rászáradt a cukormáz, hogy legyen mit lekaparni, majd berakni a mosogatógépbe.

Nekitámaszkodom a pultnak, és válaszolok Justinnak.

Eden: Honnan tudod a lányom nevét?

Justin: Rajta van egy fényképeden, amit te töltöttél fel. A lányod még kisbaba rajta.

Hüledezve megtántorodom. Ez ugyanaz a fickó, aki egyetlen tantervben szereplő könyvet sem olvasott el? Meglep, milyen alaposan áttanulmányozta a feltöltött fotóimat. Ötletem sincs, mit írjak vissza, egyáltalán, hogyan folytassam a társalgást. Ráadásul a konyha nem is a megfelelő hely erre. Korábban ragaszkodtam hozzá, hogy hetente legalább kétszer a család ott vacsorázzon együtt, holott tudtam jól, hogy sem Dave-nek, sem Avának nincs ínyére.

Visszafelé a nappaliba megtorpanok a folyosón, ahol a lépcsővel szemben családi fotókból készült kollázs van kifüggesztve a falra. Elidőzöm a legutolsó képnél, amelyet még Dave rakott ki, mielőtt elhagyott. A fotó Avát ábrázolja az érettségi ünnepségen, a színpadon áll a gitárját pengetve, úgy fogja, mintha hozzá tartozna. Hosszú, selymes, bíborszín melírcsíkokkal tarkított aranybarna haja a keskeny vállára omlik, arcán a szokásos félmosoly, amit egyszerre kedvelek és gyűlölök, mert zavar a kétértelműsége. Ez a mosoly bizonyítja, hogy valamit jót csináltam, hogy egy ilyen szenvedélytől fűtött, magabiztos fiatal nőt neveltem. Ez a mosoly egyszersmind kényeskedő vigyorgás, amelynek én vagyok a célpontja, mert sosem voltam olyan anya, amilyet ő szeretett volna magának.

A ráirányuló fényben a szoknyája feltűnően áttetsző, ahogy előre sejtettem.

– Ezt akarod viselni? – kérdeztem tőle azon az estén, mielőtt elindultunk volna. Túl sikamlós öltözéknek találtam egy középiskolai ünnepségre, de abban a pillanatban, hogy a szavak elhagyták a számat, rögtön meg is bántam.

Ava állkapcsa megfeszült.

– Azt veszek fel, amit akarok. Ne alázz meg!

– Nem állt szándékomban. Pusztán azt gondoltam, a fotók és a tanárok miatt… – Nem folytattam.

Dave a vállát vonogatta.

– Szerintem meg klasszul néz ki. Kifejezésre juttatja a belső énjét.

Ha Chuck megjelent volna Ava ballagásán, biztosra veszem, hogy Dave szelíden azt tanácsolta volna a lányunknak, hogy vegyen fel valami kevésbé átlátszót, mert a nagyapja nehezményezni fogja. Mivel Marsha, az anyja, egy demenseket ellátó gondozóotthonban volt, Dave egyedül az apjára igyekezett kedvező benyomást gyakorolni. Ám miután Chuck meghalt, a füle botját sem mozdította, ha Ava elcsent néhány üveggel az italkészletünkből, vagy irdatlan adósságokat halmozott fel a hitelkártyánkon a Sephorában. Nekem kellett közbelépnem, és elkoboztam a mobilját, hogy ne férhessen olyan könnyen hozzá a pénzünkhöz. Nem szerettem volna, ha a lányunk olyan hibákat követ el, amelyeket később megbán.

Elhessegetem a családi ügyeim gondolatait, és azon töröm a fejem, felmenjek-e a hálószobánkba, de olyan kellemetlen lenne Justinnal üzengetni egymásnak abból az ágyból, amelyben együtt aludtam Dave-vel, még ha most már csak az enyém is. Ismét leroskadok hát a díványra, és lábamra húzom a fehér mikroszálas takarót, hogy kényelmesebben érezzem magam.

Miközben a gondolataim Ava körül forognak, és felidézem azokat a baklövéseket, amelyeket legutoljára elkövettem Justinnal kapcsolatban, egyre jobban aggódom a lányomért, aki most már a maga ura az egyetemen, és még nem fogja fel, milyen beláthatatlan következményekkel bír, hogy korlátlanul hozzáférhet az alkoholhoz. Annak a bizonyos házibulinak igencsak hosszú távú következményei voltak. Egy barátomnak – mindenki barátjának –, Tyler Yatesnek egyszerűen nyoma veszett azon az éjszakán a Sigma Chiből. A következő nap délutánján eltűntnek nyilvánították, estére pedig plakátok jelentek meg a kampusz egész területén, rajta a csinos arcával, bozontos, szőke hajával és édes mosolyával. Soha többé nem került elő.

Eden: Most, hogy Ava megkezdte az első évét az egyetemen, eszembe jutott Tyler. Annak idején láttalak a virrasztáson.

Ott álltam a félhomályban a több száz zokogó diák gyűrűjében, az egész tantestülettel –  gyakorlatilag összegyűlt mindenki, akit megérintett Tyler Yates kedvessége –, továbbra is bízva abban, hogy előbukkan valamilyen bizonyíték vagy nyom arról, hol lehet. Még ma is előfordul néha, ha levelek zizegését hallom, hogy eszembe jut a lábam alatt recsegő száraz fű, ahogy Jennával és Natalie-val átöleltük egymást, együtt sírtunk, kezünkben a gyertyával.

Justin: Jól jött volna egy barát a virrasztáson.

Eden: A szüleivel voltál. Nem tudtam, hogy Tylerrel ismeritek egymást.

Justin: Egy középiskolába jártunk. A mamáink barátnők. Ti ketten spanok voltatok?

Eden: Együtt dolgoztunk a Book Nookban a South State Streeten. Tyler kedves volt mindenkihez.

Tylerrel harmadéves koromban találkoztam először, amikor megkaptam az eladói állást a használt könyveket árusító kis boltban. Akkor alakult ki szoros kapocs közöttünk, amikor a könyvek válogatása és rakosgatása közben kiderült, hogy mindketten szeretjük a lapok illatát. Mindmáig érzem az életrevaló személyisége hiányát, és rögtön eszembe jut, valahányszor mandulaillat üti meg az orromat, mert a régi könyvek is hasonló szagot árasztanak magukból. Igaz, most már Dave-re is emlékeztetnek, akiről sosem feltételeztem volna, hogy valaha is elveszítem.

De gyorsan kiverem őt a fejemből, és inkább arra az egyetlen személyre fordítom a figyelmemet, akivel a születésnapom vége előtt beszélgetek.

Justin: Sokat tűnődöm azon, mi minden történhetett volna másként azon az estén. Mi lett volna, ha inkább Tylerrel csevegek, és nem állok neki füvezni a banda többi tagjával? Megakadályozhattam volna az eltűnését?

Eden: Bárcsak ne részegedtem volna le annyira! Egyetlenegyszer sem készültem ki úgy, mint azon az estén, veled. Őszintén szólva, ami akkor történt, egyáltalán nem volt jellemző rám. Elvesztettem az öntudatomat, semmire sem emlékszem. A rá következő nap az motoszkált a fejemben, mintha hallottam volna, ahogy Tyler a nevemen szólít, miközben rosszul lettem a mosdóban, de a rendőrség szerint túl részeg voltam ahhoz, hogy beszámítható legyen a vallomásom. Szörnyen éreztem magam a helyzet miatt.

Justin: Én most érzem magam szörnyen, mert fogalmam sem volt, hogy ennyire ramaty állapotban voltál. Azt hittem, egyszerűen csak visszautasítottál. Vagy valamivel megsértettelek. A szememben te voltál, aki lelécelt.

Kis híján elejtem a mobilomat. Az egész életutam másképp alakult volna, ha ahelyett, hogy Dave hazavisz, Justinnal töltöm az estét? Netán néhány nappal később Justinnal ültem volna egy asztalnál a reggeli felett? Ehelyett a rendőrségen kötöttem ki, ahol kikérdeztek, miközben Jenna és Natalie bűntudatosan vártak odakinn amiatt, hogy nem kísértek el a buliba. Lehet, hogy Tylernek már családja volna, felesége és gyerekei? Nincsenek válaszaim.

Elképzelni sem tudom, mit remélek elérni az efféle gondolatokkal. Tény, időnként szeretek elkalandozni, mintha újra kezdhetnék mindent elölről, szeretem azt színlelni, hogy ismét huszonkét éves vagyok, előttem az egész jövő, és nem vagyok már túl az életem felén.

Eden: Akkor meg miért nem próbáltál megkeresni a buli után? Még csak vissza sem hívtál. Nagyon rosszulesett.

Justin: Akartalak hívni. De féltem veled beszélni.

Eden: Nos, én egyértelműen nem utasítottalak vissza. De gondolom, ez már a múlt.

Justin: Szépek a fotóid. Felnőttél.

Arra céloz, hogy öregebbnek látszom? Sebesen visszalépek az oldalamra, és végigpörgetem a fotóimat, hogy megállapítsam, vajon miként festhetek most a szemében, összehasonlítva az egykori fiatal énemmel. Mélyen ülő, világosbarna szememben sárga pöttyök jelennek meg, ha rájuk süt a nap, a bőröm persze már nem olyan sima, mint hajdanán, és szemem sarkában szarkalábak jelentek meg. Az összes fényképen rám szabott nadrágkosztümöt és begombolt nyakú inget, vagy laza pólót és rugalmas derekú nadrágot viselek, mint általában a dolgozó anyák. Most szembesülök csak vele, hogy mennyire hétköznapiak. És mennyit elrejtek magamból.

Eden: Tetszik, amit látsz?

Elküldöm az üzenetet, mielőtt még meggondolnám magam. Nem érkezik válasz. Túl messzire mentem, vissza akarom vonni, amit írtam. Ez még csak nem is az én stílusom. Ám tagadhatatlanul izgalmas kissé másmilyennek lenni, lazán venni a dolgokat, flörtölni, merészebben fogalmazni, még ha csak egy este erejéig is. Mintha az a személy lennék, aki azt kívánja, bárcsak Justinnal lehetett volna annyi évvel ezelőtt. Akit Dave és Ava szeretett volna bennem látni.

Justin: Határozottan. Úgy alakult az életed, ahogy akartad, Eden?

Annyira meglep a kérdése, hogy az egész este visszafojtott sírás egy csapásra tör ki belőlem. Nem tudom, hogyan válaszoljak. Ám muszáj beszélnem valakivel, és talán azzal a legjobb, aki már nem ismer közelebbről, és akivel többé talán már nem is fogok kapcsolatba lépni. Nem is tűnik valódinak ez a beszélgetés, mintha a szavaim a semmibe vesznének.

Eden: Nem egészen. Nemrég váltam el.

Justin: Én szintén.

A megkönnyebbülés és a szomorúság zavarba ejtő keveréke árad szét a lelkemben. Furcsa, hogy életünk során ugyanabba a helyzetbe kerültünk mindketten, holott senkinek sem kívánom, hogy átélje azt a megsemmisítő sokkot, amellyel minden reggel szembesülök, amikor felébredek, és újra meg újra tudatosul bennem, hogy a házasságom véget ért, és magamra maradtam. Néhányaknak talán üdítő, számomra azonban rémisztő a lehetőségek végtelen tárháza. Mindig lebegett előttem egy feladatlista: megszerezni az egyetemi diplomát, férjhez menni, otthont teremteni, megállapodni. A kiszámíthatóság megnyugtatott, ahogy Dave is nyugalmat teremtett számomra azzal, hogy megbízható társ volt az élet zűrzavarában. Ha nem tudom, mi következik az életemben, olyan érzés, mintha ide-oda sodródnék.

Tényleg gőzöm sincs, hol is vágjak bele, vagy mivel folytassam, elvégre az éjszaka közepén, félig részegen üzengetek annak az alaknak, akibe bele voltam zúgva egyetemista koromban.

Justin: Nehéz egyedül lenni, ugye?

Váratlan, keserves kiáltás hagyja el a torkom. Justin tömören és pontosan lefestette, hogyan érzem magam. És nincs senki más, akivel megoszthatnám a tapasztalataimat. Természetesen Jenna és Natalie mindenben támogat. Alighogy megüzentem nekik az egyetemről hazaérve, hogy Dave elhagyott, máris megjelentek az ajtómnál, enni- és innivalót hoztak magukkal, majd felajánlották, hogy ideköltöznek hozzám: bármire legyen is szükségem, csak szóljak, hogy átvészeljem a következő időszakot. Én azonban egyedül akartam maradni a nyomorommal és a csalódottsággal vegyes zavarommal, amiért a tökéletes élet, amelyet teremtettem, mégsem olyan tökéletes. Jenna magánpraxissal rendelkező gyermekorvos, boldog anya, aki egyedül neveli a tízéves fiát, Rydert. Natalie egy marketingcég belsős könyvelője, három stramm fiú határozott, de gyengéd kezű anyja, a férje pedig rajongásig szereti. Csupán én vallottam kudarcot, ami a szeretetet illeti. És nincs módszer, amely segítene, hogy előbbre jussak, mert azt sem tudom, most mik az elvárások velem szemben.

Eden: Igen. Egyedül vagyok.

Justin: Nos, én máris nem érzem annyira magányosnak magam.

Hevesen beszívom a levegőt. A megjegyzése zsigeri reakciót vált ki belőlem, feléleszti a bensőm azon részét, amely hónapok óta bénultan szunnyad. Ám tüstént felmerül bennem a kétely: vajon őszinte-e Justin, vagy továbbra is megrögzött szoknyapecér, ahogy Jenna állítja.

Megnézem az időt a telefonomon. Majdnem egy óra van. Noha a beszélgetésünk egyszerre mámorító, rendhagyó és édes-keserű – egészen más, mint a megszokott péntek esti programom, amely jószerével a felkínált Netflix-műsor bámulásából áll, ami után csendben elalszom a tévé előtt –, nem fog túllépni a szórakozás és a kacérkodással teli nosztalgiázás határán.

Eden: Jobb, ha megyek, és lefekszem.

Justin: Egyedül?

Nagyot nyelek.

Eden: Igen.

Nem fűzöm hozzá, hogy mint mindig.

Justin: Szép álmokat, Eden! Boldog születésnapot!

A mobilt becsúsztatom a párnám alá, hogy ne is válaszoljak. Magamra húzom az ágytakarót, hogy elaludjak a kanapén. Nem akarom szétpukkasztani ezt a boldogságbuborékot azzal, hogy felballagok az emeletre a túl naggyá vált, kétszemélyes ágyamhoz, fogat mosok és belebújok a pizsamámba. Semmi mást nem akarok, csupán ízlelgetni a Justinnal folytatott beszélgetésemet. Kétlem, hogy ismét üzenünk majd egymásnak. Ennek ellenére mosoly ül ki az arcomra, és lehunyom a szemem.

Hosszú idő óta nem éreztem magam ennyire feltöltődve.

Második fejezet

Kinyitom a szemem. Forog velem a nappali. Amikor a nyelvemet végighúzom a fogam mentén, lepedékízű a szám. Alig aludtam az éjszaka, újra és újra visszajátszottam magamban a Justinnal folytatott üzenetváltás minden egyes szavát, gondosan kutatva az emlékezetemben, mint egy fülig szerelmes tizenéves.

A konyhába csoszogok, arcomon nevetséges vigyor. Hat hete most először érzem magam boldognak, és ezt Justinnak köszönhetem. Sőt, több mint hat hete, ha őszinte akarok lenni. Ma reggel nem akarom a szokásos színjátékot űzni, miszerint minden a legnagyobb rendben van. Teljesen ébren vagyok. Még ha többet nem is beszélgetek Justinnal, a tegnap este valóságos terápia volt számomra, és hálás vagyok érte.

Justinnal beszélni sokkal könnyebb, mint Nancyvel, a terapeutával, akit kétszer kerestem fel három hónappal ezelőtt. Javasoltam Dave-nek, hogy próbáljuk ki a párterápiát, de ő visszautasított arra hivatkozva, hogy pusztán időre van szüksége, hogy feldolgozza az apja elvesztését, Ava küszöbönálló elköltözését a kollégiumba, és a saját halandóságát, lévén már negyvennyolc éves.

Reményvesztetten, minden éjszakától rettegve, aggodalommal telten feküdtem mellette egy csókra, gyengéd érintésre vagy elsuttogott biztatásra várva, ami sosem teljesült be, végül arra a következtetésre jutottam, hogy az intimitás és kapcsolat hiánya bizonyosan az én hibám. Jennával és Natalie-val nem oszthattam meg a problémánkat. Mindketten kedvelik Dave-et, bár most haragszanak rá, mert pont akkor hagyott el, amikor Ava is elköltözött otthonról. Árulásnak éreztem volna, ha olyanokkal beszélek róla, akik mindkettőnket ismernek.

Nancy elmagyarázta, hogy mindenki különbözőképpen dolgozza fel a fájdalmat és a szomorúságot. Amikor az anyám két évvel ezelőtt, nyolcvannégy éves korában elhunyt pangásos szívelégtelenségben, két hónappal később pedig az apám halt meg májbetegségben, megsirattam őket, de a mindennapjaim különösebben nem változtak meg. Apámmal, aki csöndes, visszahúzódó ember volt, nem sokat beszéltem, anyámmal évente háromszor ebédeltem együtt. Teletömte a fejem a tudományos szaklapokban megjelent legutóbbi tanulmányaival és különféle történetekkel a konferenciákról, amelyekre továbbra is meghívták őket vitaindító előadásokat tartani. Érdeklődött az életemről, de úgy, mintha a kérdések egy listán szerepeltek volna, ő pedig sorra kipipálta volna őket. Kötelezettség voltam a számára, nem pedig az anyai vágyai beteljesülése. Chuck elvesztése nehezebben érintett. Szerettem volna megvitatni, együtt feldolgozni Dave-vel, mint ahogy korábban tettük minden egészségügyi problémánál, vagy amikor bevittük a lányunkat a sürgősségi osztályra, vagy amikor összetört a szíve, mert szakított egyik-másik barátjával, később már barátnőjével, és természetesen megosztottuk egymással a saját munkahelyi gondjainkat is. De Dave ezúttal begubózott.

Nancy azt tanácsolta, hogy legyek türelemmel. Így hát továbbra is azt színleltem, hogy minden rendben van, megragadtam az egyetlen lehetőséget, hogy kontrollt vigyek az életünkbe, és végtelen listákat gyártottam Ava számára, hogy felkészülhessen az egyetemre, amiket persze figyelmen kívül hagyott. Elkészítettem Dave kedvenc currys ételeit, megnéztem vele azokat az akciófilmeket, amiket annyira kedvelt, én viszont rühelltem őket. Teljesen hasztalan volt, mert egész idő alatt meg sem mukkantunk, még csak meg sem érintettük egymást. Abbahagytam a Nancy-féle terápiát, és miután Dave megkért, hogy váljunk el, kiváltképpen nem akarok visszamenni hozzá, hiszen már nincs semmi, amit helyrehozhatnék.

Miközben lefő a kávé, beütöm a mobilomba a jelszavam: Ava születésnapjának dátumát. A lányomat bosszantja, amiért ennyire régimódi vagyok a technológiát illetően, de nekem semmi kedvem az ujjlenyomatomat vagy az arcomat használni a telefonom bekapcsolásához. Olyan kísértetiesnek tűnik. Kinyitom a Messengert, hogy újra elolvassam a Justinnal folytatott üzenetváltást. Pislogok egyet. Van egy olvasatlan üzenetem tőle.

Justin: Jó reggelt, napsugaram! Képtelen voltam elaludni. Egész éjszaka rád gondoltam. Tényleg nagyon jó volt újra dumálni veled.

Reggel hatkor küldte.

Kezemmel beletúrok az összekuszálódott hajamba, a jegygyűrűm – még nem álltam készen rá, hogy lehúzzam az ujjamról – beleakad néhány hosszú, mélyszőke tincsembe.

Most azonban leráncigálom az ujjamról, és a márványpultra teszem. Megcsillan a mosogató feletti, a hátsó udvarra néző ablakon át beözönlő napfényben.

Húsz éve először csupasz az ujjam, azóta, hogy Dave ráhúzta a gyűrűt. Átmenetileg levettem, amikor Avával voltam terhes, mert az ujjaim virslivé dagadtak, és attól féltem, hogy gátolja a vérkeringésemet. A helyén sima, kör alakú sáv látható, amely valamivel halványabb, mint az ujjam többi része. Kíváncsi vagyok, mikorra fog eltűnni. És vajon akarom-e valaha is, hogy egy másik férfi húzzon új gyűrűt a helyére.

Vegyél vissza a tempóból, Eden!, nevetek magamon. Miért ne lehetnék önmagam, és élhetnék egyedül? Nincs szükségem semmilyen tervezgetésre. Vagy legalábbis a tegnap este fényében szeretnék spontánabb lenni, és a pillanatnak élni. Csak éppen azt nem tudom, hogyan.

Nem szeretném félreérteni Justin kora reggeli üzenetét, ahogy az éjszakai bizalmas beszélgetést sem. Nem akarok többet belelátni, mint hogy felvettem a fonalat valakivel, akit régről ismerek, még ha egy részem többre vágyik is. Pusztán a gondolat, hogy Dave-en kívül másvalaki – kiváltképpen Justin Ward – iránt érzéseim támadjanak, nyomasztóan hat rám, olyannyira, hogy kávéra van szükségem a leküzdéséhez. Teletöltöm a csészémet, és közben vetek egy pillantást a sápadt képemre a hűtőszekrény oldalára erősített tükörben. A párnától ráncok maradtak az arcomon, a szemem alatt táskák. Szörnyen festek. Még szerencse, hogy Justin nem akart FaceTime-on felhívni.

Elfordulok, hogy kinyissam a hűtő ajtaját, és ne kelljen tovább magamat bámulnom. Megragadom a tejesdobozt, és öntök belőle A világ legjobb anyukája feliratú bögrébe, amelyet Dave ajándékozott nekem júliusban, a huszadik évfordulónk alkalmából. Anyák napjára persze, na de az évfordulónkra?! A bögre testesítette meg mindazt, aminek látott: gondoskodó anyának, nem pedig annak a szexi, kívánatos nőnek, akihez egykoron alig várta, hogy hazaérjen, mint amikor Ava még kicsi volt. Akkoriban mindennap pontban fél hatkor valósággal berontott az ajtón, a karjába kapott és megcsókolt, nem számított, hogy lekvár kenődött az arcomra vagy az ujjaim festékesek voltak. Az utóbbi időkből nem is emlékszem másra, csak futólag, hanyagul odadobott puszikra.

Tegnap este úgy éreztem, hogy kívánnak engem.

Csak már nem vagyok tizenéves, egyébként is, negyed tízre ott kell lennem az eladásra kínált ingatlannál, fél tizenegykor pedig kezdődik a nyílt nap. A munkám az egyetlen, ami még valahogy egyben tart. Sosem vezettem még ingatlanbemutatót úgy, hogy nyolc óránál kevesebbet aludtam volna, különösen nem olyan fontosat, mint amilyen a mai a Lakeside Drive-on, amely könnyen a legnagyobb összegű eladásom lehet. Nem hagyhatom ki ezt a lehetőséget.

Nem akarok tartásdíjat Dave-től, sem bármiféle anyagi segítséget. Nem különélést kért, hanem azt, hogy váljunk el, bár amennyire tudom, még nem fogadott fel ügyvédet. Én szintén nem, mert még távolról sem készültem fel, hogy szembenézzek az együttlétünk törvényes lezárásával. Tisztességesnek találom, hogy egyelőre ő fedezze Ava egyetemi tandíját. Az ügyvédi jövedelme az irodájánál mindig biztosította, hogy kényelmesen éljünk, az én fizetésem pusztán pótléknak tűnt mellette. Addig otthon maradtam, amíg Ava középiskolába nem kezdett járni, de nemigen volt rám szüksége. Vagy legalábbis ez volt a látszat, mindenesetre úgy döntöttem, valami hasznosabbat kezdek az időmmel és a tervezői képességemmel. A szüleim fizették az ösztöndíjamat és a megélhetéssel kapcsolatos kiadásaimat, amíg nem találkoztam és költöztem össze Dave-vel. Igazság szerint sosem voltam önellátó, ami most fölöttébb riasztó.

Mégis ahelyett, hogy elmennék zuhanyozni és felöltöznék, továbbra is a konyhaasztalnál ücsörgök a kávémmal, és azon tűnődöm, vajon mit szólna Dave a Screaming Demons dobosával folytatott bizarr beszélgetésemhez, ha egyáltalán érezne bármiféle féltékenységet. Akarnám-e, hogy féltékeny legyen?

Természetesen Dave tudta, hogy Justin kicsoda, mint mindenki az egyetemen, bár nem hiszem, hogy valaha is találkoztak egymással. Dave a jogi karra járt, Justin és én az alapdiplomára hajtottunk. Tudom, hogy Dave csak miattam jött el a Sigma Chibe. Egyébként Tyler hívta meg. Az volt az utolsó beszélgetésem Tylerrel.

– Ismét itt van a barátod – jegyezte meg jóindulatúan egy nappal a parti előtt, mint minden egyes alkalommal, valahányszor Dave felbukkant a Book Nookban. Tylerrel bohókás, kék mellényt viseltünk, rajta a nevünket feltüntető jelvénnyel. Készségesen segítettünk a hozzánk betérő diákoknak, akik használt tankönyveket vagy regényeket kerestek, esetleg írószereket és papírárut akartak vásárolni, amelyeket a kassza mellett tartottunk, hogy minél gyorsabban lebonyolíthassuk a vételt.

Dave-nek sosem kellett segítenem. Mintha mindig akkor toppant volna be, amikor nekem tennivalóm akadt, és állandóan tudta, mit akar venni. Tyler szeretett tréfálkozni rajtunk, mert egyértelmű volt, hogy van valami láthatatlan kötelék közöttünk. Tyler már csak ilyen volt: ráérzett bizonyos, emberekkel kapcsolatos dolgokra.

Kedveltem Dave-et, de csak mint barátot, ugyanis Justinba voltam fülig belehabarodva. Sosem igazítottam ki Tylert, mert annyira kedves volt hozzánk, és Dave-et sem akartam zavarba hozni. Úgy gondoltam, ha tetszem neki, elhívhat egy randira, én meg igent mondok egy közös kávézásra.

Egy alkalommal, amikor épp a pénztárgépbe ütöttem be a Dave vásárolta Post-itet, Tyler odajött a pult mögé.

– Hé, ti ketten! A diákszövetségünk szombat este bulit rendez. Ott a helye mindkettőtöknek – jelentette ki, és közben rám kacsintott.

Valamikor azon a héten bevallottam neki, hogy valakibe belezúgtam. Tyler egyértelműen azt feltételezte, hogy Dave-ről beszéltem. Nem is sejtette, hogy Justin már meghívott a partira. Így hát egyszerűen csak rábólintottam. Dave megigazította a szemüvegét, megköszönte Tylernek a meghívást, és kifelé menet megbotlott a padlót borító szőnyegben.

Tyler szüntelenül készen állt bulizni, és valamelyest még örültem is, hogy meghívta Dave-et arra az estére. Valójában őrült szerencsém volt. Dave-nek köszönhetően biztonságosan hazajutottam. Figyelembe véve, hogy Tylernek nyoma veszett akkor este, ki tudja, mi minden történhetett volna velem, amilyen részeg voltam, és még csak nem is tudtam magamról.

Dave-nek soha nem vallottam be, hogy csókolóztam Justinnal. Miért is tettem volna? Azután, hogy lecipelt a lépcsőn a kocsijához, hazavitt a lakásomba, és ragaszkodott hozzá, hogy a pamlagon aludjon, ha netán szükség lenne rá, mert nem vagyok jól, bár Jenna és Natalie is mindketten otthon voltak. Ezzel megkedveltette magát mindhármunk szemében, és a következő nehéz hetekben, amikor Tyler eltűnésének ügyében nyomoztak, mellettem állt, hogy vigasztaljon. Már letette az ügyvédi vizsgát, így el tudott kísérni a rendőrségi meghallgatásokra, és átkarolt, amikor sírva fakadtam. Abból indult ki, hogy Tyler miatt vagyok annyira feldúlt és zaklatott, ami természetesen igaz is volt, de Justin miatt is sajgott a szívem. Ám miután eltelt egy hónap, majd még egy, Justin pedig nem telefonált, és más módon sem próbált kapcsolatba lépni velem, végül kinyílt a szemem, és felfedeztem Dave valódi lényét: a megbízható, előzékeny, jóindulatú férfit, aki sosem fog a sárba taposni. Amikor Dave ügyvédtársi állásajánlatot kapott egy céges joggal foglalkozó Grosse Pointe-i irodától, vele mentem, és búcsút intettem a múltamnak. Egészen mostanáig.

Megnyitom a Messengeremet, hogy válaszoljak Justinnak, ám egy emlék bukkan fel a bejegyzések között. Úgy egy éve, egy gyönyörű, csípős őszi napon Dave-vel sikerült meggyőznünk Avát, hogy csatlakozzon hozzánk, és tegyünk egy nagy túrát a Rochester melletti Paint Creek Trail csapáson. Egyikünk sem különösebben sportos alkat, de úgy tűnt, együtt a friss levegőn, hármasban, a legjobb módja, hogy újra visszataláljunk egymáshoz a sűrű munkahelyi teendők és Ava utolsó középiskolai évének kezdete után.

Mindig is szerettem ezt a rólunk készült fotót, az élénkszínű levelek élesen elütöttek a felhőtlen kék égbolttól, pirospozsgás arcunk ragyogott az egészségtől, és úgy néztünk ki, mint egy boldog család. Azt hiszem, akkor még azok is voltunk, mert egész úton – habár Ava egyfolytában panaszkodott, hogy fáj a lába – Dave-vel két oldalról fogtuk a kezét, mint ahogy régen, amikor elmentünk valahová együtt, sőt Dave-vel szeretkeztünk is, miután a lányunk lefeküdt aludni. Tapintatos és gyengéd volt, mint mindannyiszor az első együttlétünk óta, amikor elvesztettük egymással a szüzességünket. Nem tartogattam magam a házasságig, ahogy anyám okítása szerint egy jól nevelt lánynak kellene viselkednie, de kétségkívül nem adtam magam oda senkinek, akit nem szerettem tiszta szívből. Dave szakadatlanul úgy bánt velem, mintha üvegből volnék. De talán nem vagyok annyira törékeny, mint ahogy ő feltételezi.

Beharapom az ajkam, és azon tipródom, milyen hangnemet üssek meg a következő üzenetemben. Arra jutok, hogy fesztelen, laza leszek.

Eden: Jó reggelt! Nekem is gondjaim akadtak az alvással.

Justin: Sajnálom, ha esetleg miattam nem tudtál aludni. Ma nyílt napot kell tartanod.

Összevonom a szemöldököm, újra végigpörgetem az üzeneteimet, hogy ellenőrizzem, említettem-e neki az eladást. Még csak nem is utaltam rá. Igaz, az Instagramon megosztottam, és a profilomhoz bárki hozzáférhet, de amikor utánanézek, kiderül, hogy Justin nincs a követőim között.

Eden: Mindig ilyen figyelmes vagy?

Justin: Csak ha valaki foglalkoztat.

Egyszerre kerít hatalmába a félelem és az izgalom. Nehéz elhinnem, hogy valaki vágyik rám, különösen, amikor a saját férjemet hidegen hagyom.

Eden: Sok nővel fecsegsz online?

Mi van, ha Justin ebben leli örömét, és csupán egy új játékszert lát bennem? Lehet, hogy holnaptól már nem is válaszol. Tönkretenne, ha valaki ilyen könnyedén átlépne rajtam.

Justin: Nem úgy, mint veled. Te mindig fontos voltál nekem. Ha fiatalon elveszítesz valakit, akivel jóban voltál, rádöbbensz, milyen rövid az élet. Mi újra megtaláltuk egymást. Nem akarom elfecsérelni az időt.

Eden: Tyler elvesztésére célzol?

Justin: Igen. És a dobos karrieremnek is befellegzett. De ha nyugtalanítalak, befejezhetjük a beszélgetést.

Eden: Nem. Folytatni akarom, de némi bűntudatot érzek.

Justin: Miért?

Eden: Mert nem én voltam, aki véget vetett a házasságunknak. Nem vagyok biztos benne, hogy máris tovább tudok lépni.

Justin: Miért akarsz szomorkodni, ha nem muszáj?

Igaza van. A munkámon kívül pillanatnyilag nincs semmi más, ami boldoggá tenne.

Eden: Félek is.

Justin: Biztonságban vagy, Eden. Nincs itt senki más, csak te meg én. Mellettem szabadnak érezheted magad. Mit veszíthetsz?

Eden: Attól félek, hogy újra megégetem magam.

Justin: Fiatalon olyan szoros kapcsolatban álltunk. Miért ne fedezhetnénk fel felnőttként, ha megtehetjük?

Valahányszor eszembe jutott Justin az évek során, az a csók folyton elém ugrott. Ám tagadhatatlanul volt köztünk valami. Élénken emlékszem arra a téli délutánra, amikor odakint vihar tombolt, mi pedig kényelmesen, meghitten behúzódtunk az olvasófülkébe. Justin valahonnan becsempészett mályvacukros forró csokoládét, és azt szürcsölgettük. Annyira kisfiúsnak tűnt: egy gyermekeknek való italt kortyolgató férfi. Miközben tollával az asztalt kocogtatta, mintha dobverő lett volna a kezében, elárulta nekem, retteg attól, hogy kudarcot vall a vizsgán, ezért halogatja az esszé beadását. Négy testvér közül ő volt a legfiatalabb, az egyedüli, aki nem vett részt csapatsportban, és az iskolában is bukdácsolt, ugyanakkor szerette volna, ha az anyja büszke rá. Zenészi karrierjét azonban az anyja nem értékelte eredményként, csupán szórakozásnak tekintette, amely nem viszi előre az életben. Viszonzásul én is kiöntöttem neki a szívem, és elmondtam, egykeként milyen nyomás nehezedett rám, hiszen nekem egyedül kellett megfelelnem a szüleim összes elvárásának.

Már el is felejtettem, milyen egyszerű volt önmagamnak lennem a társaságában. Hiába, hiányzik egy férfi, akihez szólhatnék.

Készülnöm kellene a nyílt napra: a mobilom tízpercenként csörög, hogy emlékeztessen rá. Figyelmem kívül hagyom, mert nem akarok kiszakadni ebből a buborékból.

Justin: Mondj valamit, amit még nem tudok rólad!

Eden: Néha nem érzem magam szerethetőnek.

Becsukom a szemem, és rákattintok a Küldés gombra, nem törődve azzal, milyen szánalmasan hangzik, amit írtam. Ugyanis igaz.

Justin: Én ugyanígy vagyok ezzel. Nehéz jót feltételezni magadról, amikor az a valaki, akire az életedet áldoztad, úgy kezel, mintha semmit nem jelentenél neki.

Könnyek futják el a szemem, elhomályosítva a krémfehér konyhai falakat, amelyeket annak idején elsőként festettünk át a felújításkor Dave-vel, amikor négy hónapos terhes voltam Avával.

Justin: Ha ér ez bármit is, te mindig jelentettél számomra valamit.

Belefáradtam, hogy folyton ügyeljek a szavaimra, ezért végre a tudomására hozom, amit több mint húsz éve a szemébe akartam mondani.

Eden: Az egyetemen teljesen beléd voltam zúgva.

Justin: Örömmel hallom. Mondhatok én is valamit?

Beszívom az ajkamat.

Eden: Persze, nyugodtan.

Justin: Az éjszaka rólad álmodtam.

Eden: Mégis mit?

Justin: Hogy nem álltunk le a bulin. Hanem kimentünk a furgonomhoz.

Felnevetek. Olyan sokszor ábrándoztam arról, hogy Justinnal vagyok a fehér kisbusz hátuljában, az autó oldalán ott virít vörös és narancs színnel a Screaming Demons logója. Biztos voltam benne, hogy már más lányokat is vitt oda. Az egész bandának voltak fiatal nőrajongói.

Eden: Előkelőn hangzik.

Justin: Amit veled akarnék csinálni, az éppenséggel nem az.

A kezem olyan erősen remeg, hogy a kávé kilöttyen az asztalra és a karomra. A foltot hagyom, a karomat pedig beletörlöm a tegnap este óta viselt melegítőnadrágba.

Justin: Akarod, hogy folytassam? Szólj, ha nem!

Az arcom ég, mintha hőhullám zúdult volna rám. Kifújom a levegőt, és válaszolok.

Eden: Folytasd!

Justin: Sokszor eszembe jut a sima bőröd. Ilyenkor mindig elfog a sóvárgás.

Az állam leesik. A hűtőszekrény tompa zúgása felerősödik. Csak nem szextingel velem Justin?

Az eszem tudja, hogy véget kellene vetni ennek a felháborító fordulatnak, amelyet beszélgetésünk vett, mielőtt még olyasmit tennék, amit később meg fogok bánni. A testem és szívem azonban képtelen ellenállni Justin merész szavainak, a csábító sugallatnak, hogy egy röpke pillanatra valaki más legyek. Jenna minduntalan egyéjszakás kalandokba keveredik a Tinderen megismert fickókkal, és egyáltalán nem szégyelli a kötetlen, szabad szexet. Én is ilyen leszek most, hogy egyedülálló vagyok? Ezt akarom?

Justin: Megérintenéd magad a kedvemért?

Még sosem csináltam ilyesmit. Csupán könyvekben vagy filmekben láttam valódi, szenvedélyes szexről készült felvételeket.

És mi van, ha Justin megosztja vagy posztolja az üzeneteket? Képernyőképet roppant egyszerű készíteni. Egyszer Ava megmutatta nekem, hogyan kell csinálni, és azóta rendszeresen alkalmazom az ingatlanok listázásánál. Nem tudom, Justinnak mik az igazi szándékai.

Justin: Ne kombináld túl a dolgot!

Honnan sejtette, hogy számba veszek minden lehetséges kimenetelt?

Nem kellene kipróbálnom legalább egyszer az életben? Senkinek sem kell tudni róla. Tulajdonképpen az egyetemen is pont ezt akartam tőle. Ragadja magához a kezdeményezést, és tanítson meg olyan dolgokra, amiket magamtól nem mernék megtenni. Hátradőlök a halványsárga kárpittal bevont székemben, a hátsó udvarból mind erősebben áramlik be a fény a konyhába. Amint kinézek az ablakon, a szomszédomat, Tomot látom, aki reggel nyolckor a gyomokat próbálja kiráncigálni a fű közül a kertjében. A mi udvarunkat már rég benőtte a gaz, mert Dave vasárnapi feladata volt a gyomirtás, és valahogy nem izgatott különösebben, hogy magamra vállaljam.

Miközben kinyújtom a karom és behúzom a sötétítőfüggönyt, az motoszkál a fejemben, hogy egy részem bizonyítani akarja Dave-nek és önmagamnak, hogy van, aki vágyik rám. Alapvetően tisztában vagyok ezzel, mégsem tudok ellenállni, bármilyen ostobának és kockázatosnak tűnik is.

Dühös vagyok. Dühös, mert Dave nem segített helyrehozni a kapcsolatunkat, és Ava sem törődött velem. Dühös, mert pusztán egy zsémbes, időbeosztásával és feladatlistájával bíbelődő anyát és feleséget láttak bennem, nem pedig azt a nőt, aki arra vágyott, hogy a lánya kihozzon mindent magából, és a férje figyeljen rá. Többet érdemlek.

Eden: A kedvedért magamhoz nyúlok.

Elküldöm az üzenetet, közben a szívem olyan erővel kalapál, hogy szinte összetöri a bordáimat, az idegvégződéseimen a testi vágy lüktetését érzem.

Napközben még sosem elégítettem ki magam. Néha, esténként az ágyban előfordult, amikor Dave vacsorára volt hivatalos. De még olyankor is elítélendőnek tartottam, mert Ava lent volt a nappaliban, és úgy véltem, egy anyának nem szabad ilyesmit tennie.

Éppen hozzákezdenék, amikor berregni kezd a mobil a kezemben. Basszus!

Szívem a torkomban, bőrömet szégyenpír égeti, kapkodva veszem fel, mielőtt hangpostára menne a hívás.

– Halló?

– Mrs. Miller? Julia vagyok, a bursley-i kollégium igazgatója.

Még mindig Mrs. Miller vagyok? Végig sem gondoltam, hogy visszaváltoztassam-e a nevem Hoffmanra. De most mindez nem is fontos, mert az aggodalom összeszorítja a gyomromat. Miért hívhat az igazgatónő szombat reggel – a tűzhely órájára pillanatok – nyolc óra tizenöt perckor?

Juliára összpontosítok, aki arról tájékoztat, hogy tegnap este rajtakapták Avát három másik lánnyal, üres vodkásüvegek hevertek a szobájuk padlóján, a hangszórókból bömbölt a zene. Két szabályt is megszegtek: alkoholt fogyasztottak, és zajt csaptak. Az én tizenhét éves lányom részegre itta magát. A fenébe is, Ava!

– Sajnálattal értesültem az önök… közelmúltbeli családi problémáiról. A jelekből ítélve Avát megviselik a nehézségek – közli Julia. – Elismerte, hogy valószínűleg ezért viselkedik elfogadhatatlanul.

Magamba zuhanok.

– Igen, nehéz időszakon mentünk keresztül. Mindenképp beszélni fogok vele. Lesz valamilyen következménye az esetnek?

– Nos – válaszolja szelíd hangon –, mindenféleképpen fel kell jegyeznem mint első kihágást. De egyelőre nem szabok ki próbaidőt, tekintettel az enyhítő körülményekre. Ráadásul Ava a többi LMBTQIA+ diák mentorának tekinthető, aki mindig kész beszélgetni. Elragadó teremtés, és nem akarom túlzottan megbüntetni az első rendbontásért.

Könnyek tolulnak a szemembe. A lányom „elragadó teremtés”. Talán hozzám nem túl gyakran az, de a kitartása, az akarata és a rendíthetetlen meggyőződése, hogy a tehetsége és az esze legyőzhetetlenné teszi, lelkesítően hat. Ám még tőlem távol, az egyetemi kollégiumban is megpróbál bosszút állni rajtam azzal, hogy áthágja a szabályokat – így akarja elérni, hogy bűntudatot érezzek a különválásért. Valójában az apjára kellene haragudnia, de ezt sosem hánytorgattam fel neki.

Megköszönöm Juliának, aztán felállok, fogok egy szivacsot, és felitatom a kávéfoltot az asztalról. Össze kell szednem magam, és helyesen kell cselekednem. Hívom Dave-et. Azonnal hangpostára megy. Egy másodpercre felötlik bennem, hogy talán egy másik nővel van. Hajthatatlanul bizonygatta, hogy nincs senkije, rögtön ki is verem a fejemből a groteszk képet. Amit Dave tesz, tegye azt bárkivel, többé már nem rám tartozik. Dave-et ismerve feltehetően még mindig alszik, a telefonja pedig a Ne zavarjanak! funkcióra van állítva. Még szerencse, hogy van valaki, aki akar engem úgy, ahogy Dave már régen nem.

Bepötyögöm Ava számát. Ő sem veszi fel. Persze hogy nem! De továbbra is kába vagyok a Justinnal folytatott társalgástól, így eljátszom a gondolattal, hogy talán túl kemény kézzel bántam Avával, túl nagy nyomást gyakoroltam rá, hogy minél tökéletesebb legyen, akárcsak a szüleim tették velem. Az anyám negyvenegy éves volt, amikor megszült, az apám negyvenhárom volt akkor. Annyira lefoglalta őket, hogy minél többet publikáljanak, különben a feledés homályába vesznek, hogy az én szükségleteimmel nemigen törődtek. Talán figyelmen kívül hagytam a lányom igazi igényeit? Vagy annyira elkényeztettem, hogy a védelmet nyújtó jelenlétem nélkül fel sem fogja, milyen irtózatos bajba kerülhet?

Annak a családnak a biztonságára vágyva, amelyet én teremtettem, és amelyre hosszú időn át támaszkodtam, felbaktatok a zuhanyzóba. Ava szobája a lépcsőtől jobbra helyezkedik el. Az ajtaja csukva, akárcsak akkor, amikor még itt lakott. Amint elfordítom az ajtógombot, rögtön megcsap a dezodorának tömény őszibarackillata, amely továbbra is betölti a teret. Adtam volna neki egy vaníliaillatú gyertyát azok közül, amelyeket a meghirdetett ingatlanokban szoktam kirakni, de természetesen visszautasította. A gyümölcsös bukét leszámítva a szoba üresnek tűnik, a gitárja hiányzik az ablak alatti sarokból, az íróasztalát nem borítják papírok, és a falakról is eltűntek a graffiti típusú poszterek és metszetek. Kirepült az én kislányom. Azt viszont nem tudom, hogyan érhetném el a csaknem felnőtt nagylányomat.

Kijövök Ava szobájából, és miközben a zuhany alatt állok, felidézem, mit is mondott nekem, amikor Dave-vel együtt közöltük vele a hírt, nagyjából egy héttel azután, hogy elkezdte az egyetemet. Bár Dave válni akart, a különélés szót használta Ava kollégiumi szobájának ágyán ülve. Én mögötte álltam, és néztem, ahogy a kislányom magába roskad. Engedte, hogy Dave átölelje, de amikor én közeledtem hozzá, a szemembe vágta:

– Amióta nagyapa meghalt, folyton feszült és ideges vagy. Megértem, hogy papa miért nem akar tovább élni veled.

Szíven ütött, mert annyira méltánytalanul hangzott, amit mondott. Szerettem volna visszarepülni azokba az időkbe, amikor hangos kacagásban törtem ki a karaokeestéinken, vagy amikor Ava kínosan feszengett, mert Dave-vel a konyhában táncoltunk főzés közben. Ám egyikünknek vállalnia kellett a felelősségteljes szülő szerepét, aki nem engedi meg, hogy a lányunk mindent megússzon. Dave előre kiszállt a versengésből.

Szóval a szórakozást tartom szem előtt, amikor nem a szokásos fekete melltartómat és alsóneműmet veszem elő a fiókból, hanem hátrébb nyúlok a fehér selyempapír csomagért. Óvatosan kinyitom, és máris előbukkan a piros, csipkés push-up melltartó és a tangabugyi, amiket azért vásároltam, hogy meglepjem Dave-et, miután visszajöttünk az egyetemről.

Ehelyett az üres házba érkeztem haza, ő meg a lakásához hajtott, amelyet a tudtom nélkül bérelt egy társasházban. A ruháit titokban egy bőröndbe pakolta, majd berakta az autója csomagtartójába. Én semmit nem vettem észre, mert a csomagolás az ő reszortja volt.

Kissé zavarban voltam, amikor megvettem a fehérneműszettet, olyannyira, hogy a pénztárnál egy flanelpizsama alá rejtettem, bár tudtam, hogy az eladónak úgyis elő kell húznia.

Eljött az ideje, hogy rendbe szedjem, ami eltört bennem.

Felveszem a melltartót és az alsóneműt, majd megnézem magam a fiókos szekrény mellett felfüggesztett tükörben. Tetszenek az idomaim, amelyek egy csapásra szexinek tűnnek.

Pittyeg a mobilom.

Justin: Dave bolond.

Hirtelen megfordulok, kezemet a mellem elé kapom, mintha Justin látna a telefonon keresztül. Aztán égnek emelem a tekintetem. Teljesen kiestem a randizás gyakorlatából, már ha ezt egyáltalán annak lehet tekinteni. Még ha Justin érdeklődése aggodalommal tölt is el, egyúttal hízelgő rám nézve.

Szakadék szélén táncolok. Maradhatok az az egyedülálló, magányos nő, akit Dave elhagyott, vagy belevethetem magam az ismeretlenbe azzal a férfival, akinek hatására olyan érzéki, életvidám, kívánatos nőnek érzem magam, amilyen lenni szeretnék.

Az ugrás mellett döntök, még ha halálra rémiszt is.