részlet

jelenkor

© 1991 Polcz Alaine
© 2022, 2024 Polcz Alaine jogutódja
© 2022, 2024 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítóterv © Tillai Tamás

A borítón látható Polcz Alaine-fényképért köszönet a szekszárdi Wosinsky Mór Megyei Múzeumnak.

ISBN 978-963-518-417-0

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Nádor Zsófia
Szerkesztette Csordás Gábor
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A háború nem könnyű.

A házasság sem.

Megpróbálom elmondani Neked, hogyan volt,

mert egyszer már el kell mondanom.

A nászút

1944. március 27-én esküdtünk Jánossal (a háború negyedik évében) a Farkas utcai templomban.

Ismered az ötszáz éves súlyos gótikus templomot, puritán, református belsejével? A szomszédjába jártam iskolába, a Református Leánygimnáziumba, itt konfirmáltam, és nagyobb ünnepekkor itt szavaltam.

A püspök esketett, ott volt Székely János, a hittantanárom, szintén talárban, és a keresztapám, Deák Ferenc hídelvei református pap. Az osztálytársaim egyenruhában sorfalat álltak, a tanáraim is eljöttek.

Esküvő előtt sokat ugrattak, hogy latinul kell a szöveget mondani, és ott lesz Kovács Erzsike, a latintanárnőm is. Ott volt, mikor gratulált, megölelt, és a fülembe súgta: „Most már tegezzük egymást.”

Ezek a kedves emlékeim az esküvőről.

Egyébként: nagyon sok ember. Hogy fér el a kezemben slepp, fátyol, csokor és a vőlegényem karja? Nem tudok lépni, ha nem fogom fel a ruhám és a fátylam, mert rátapad a kókuszszőnyegre, és visszahúz. A templomba menet az autóban a násznagy, akit János választott, vadul udvarol, nem is értem egészen, és azt a tanácsot adja: „Első éjjel nem szabad semmit csinálni, olyan fáradtak lesztek, gyerekek, ne rontsátok el.”

A püspök kegyetlenül hosszan beszél, képtelen vagyok követni, fárasztó állni, minduntalan felvillan a magnéziumfény (fényképeznek), nem tudom visszafogni magam, hogy ne ránduljak bele.

János unottan kiteszi az egyik lábát (a püspök is észrevette, nagyon szégyelltem). Vége. Vártam, hogy egy szava vagy mozdulata lesz felém, de nem, máshova nézett. Ettől valahogy belülről elfáradtam, nem is emlékszem, hogy hazafelé szóltunk egymáshoz, vagy sem, de igaz, zsibbadtak is voltunk, alig tudtunk az autóig elvergődni, annyira körülvettek.

Aztán az esküvői vacsora: asztalfőn vőlegény, menyasszony. Mikor a többiek porcelánból esznek, nekünk ezüsttel terítenek. Mikor ők ezüstből esznek, nekünk arannyal terítenek. Minden tálat először hozzám hoznak, teszek az „uram” tányérjába, aztán a magaméba. (Ekkor viszik a püspökhöz, aztán anyámhoz.) Erzsi, a székely cselédünk – akivel egyszerre jegyeskedtünk, és együtt vártuk a frontról a leveleket, az ő párja elesett – kipirulva odasúgta, mikor magamnak vettem: „Kevesebbet tessék venni!” Aztán dühösebben: „A nagyságos asszony is azt mondja, ne tessék annyit enni.” Csak a vacsora vége felé értettem meg, hogy nekem nem illik sokat enni. Nagy kár, hogy sohase kérdeztem meg tőlük, miért.

A macskaasztalnál a nővérem, a bátyáim és a pajtások, barátnők jól mulattak. Itt dögunalom volt a nagyasztalnál, de nem engedte meg anyám, hogy közéjük menjek, azt hiszem, a többiek is velem együtt szenvedtek.

Vagy jól érezték magukat? Tudom is én!

Reggel óta áradt hozzánk a távirat, virág és ajándék. Apa akkor vármegyei tiszti főügyész volt, és úgy látszott, hogy főispán lesz, mindenki igyekezett, ahogy ilyenkor szokás.

Utálok tele gyomorral asztalnál ülni. Végre felálltunk, végtelen idő után. Egy kis feketével összeszedtem magam, és együtt lehettem a fiatalokkal, megtaláltam a macskámat, amit úgy sajnáltam itt hagyni, de János nem engedte, hogy az új lakásba magammal vigyem.

Az egyetemre is nagyon szerettem volna beiratkozni, orvos akartam lenni, de nem engedte azt sem. Belenyugodtam, mert nagyon szerettem. Tizennégy éves koromban ismertem meg, az első szerelmem volt, és az első, aki megcsókolt. Arra kért, tanuljak meg gépelni, hogy a kéziratait le tudjam tisztázni. (Közgazdaságin végzett, írónak készült. Négy év frontszolgálat, én közben végeztem a gimnáziumot, leérettségiztem.) Tanultam gépelni, de nagyon utáltam a gépelést, mindig valami nyomasztó szorongás fogott el, miközben skáláztam tíz ujjal, vakon.

Éppen jobban kezdtem érezni magamat, amikor bekísértek a lányszobámba, János levette a fátylam és koszorúm, anyámnak adta, megköszönt engemet, vagy a vacsorát, vagy az egész esküvőt. Anyám rábízott, kérte, hogy vigyázzon rám, azzal elmentünk. Csak évek múlva tudtam meg, hogy anyám elkezdett sírni, nem tudta abbahagyni, rosszul lett, és nem ment többet vissza a vendégekhez.

Anyámék családi házával, kertjével szemben volt az új lakásom, egy villa magasföldszintjén. Csak átmentünk a keskeny, hegynek szaladó, macskakövekkel kirakott utcán. Talán szerettem volna, hogy az ölében vigyen át? Vagy meg is tette – csak most már nem emlékszem rá? Hogy mentünk be, mit mondott, levetkőztetett-e, vagy magam vetkőztem? Semmit nem tudok felidézni. Egyszerűen nincsen emlékem az első éjszakáról. (Ha hiszünk Freudban, volt rá okom, hogy elfelejtettem.) Egyetlen apróság maradt meg. Az éjszaka folyamán vagy hajnalban, ahogy feküdt mellettem, begörbített térddel áttette rajtam a lábát, és az nagyon jólesett. Mindenki ismeri ezt a mozdulatot, így szoktak a gyermekek is anyjukhoz bújni.

Tudhatod, hogy ma már semmi gátlás nincs bennem a szexualitással kapcsolatban. Elmondhatnám orvosi vagy pszichológiai szaknyelven, esetleg gúnyosan vagy frivolan, vagy röhögve, hogy mi történt, de hát nincsen semmi mondanivalóm. Fájt. Napokig fájt még ülni is.

Álmos voltam, és fáradt. Reggel csodálkoztam rajta, hogy nem találtam ki előre, hogy az embernek szét kell vetni a lábát. Most már tudom, hogy nem „kell”, csak szokás, de akkor azt hittem, hogy amit az éjjel megtanultam, az úgy van, és nem is lehet másként.

Úgy látszik, akkoriban nagyon jó étvágyam volt, ahogy felébredtünk, elfogott az éhség, felkaptam egy szép, földig érő pongyolát, amit direkt erre az alkalomra kaptam, és vágtattam haza, kajáért. Óriási megrökönyödéssel fogadtak: „Te minek jöttél haza? Menj vissza, mindjárt visz Erzsi.”

Siettünk be a városba, hogy bejelentkezzünk az új nevemmel, és elérjük a pesti gyorsot. János nem várta meg, hogy felöltözzek, elindult előre.

Amikor beültem a fürdőkádba, váratlanul megindult a tus, és csuromvíz lett a hajam. Vágtattam befelé, de beszaladtam anyámékhoz elköszönni. Megint nagy megrökönyödéssel fogadtak. Úgy látszik, ilyenkor pirulva illik eltűnni, és nekem ahhoz nem volt érzékem, vagy tudja a jó ég. A vizes hajamért is haragudtak.

Az autóbuszban nem tudtam jegyet váltani, mert egy fillér sem volt a pénztárcámban. (Ezer forintot is kaptam nászajándékba, „tűpénznek”, de ahhoz nem akartam hozzányúlni, meglepetésnek szánva, egyben odaadtam Jánosnak, így néhány napja már nagyon pénztelen voltam, és restelltem anyáméktól kérni.)

Nagyon kínosan érintett, hogy mi lesz a jeggyel, de a kalauz mosolygott, és azt mondta, fogadjam el tőle ajándékba – hallotta, hogy tegnap volt az esküvőm. Ettől nagyon boldog lettem. De János összeszidott, amikor leszálltam a buszról.

Haragudott a hajamért, a bőröndökért, és még valami másért is, amire már nem emlékszem. Szürkészöld szeme elsötétedett, nagyon erős volt a szakálla, kékesen sötét az arca frissen borotválva is.

Első osztályon utaztunk, és a távoli, csodálatos Pestre! (Ugye vicces? De nem tudod, hogy Kolozsvárt mit jelent Pest és Magyarország. Egy kicsit talán már sejted.) Az útból nem emlékszem semmire. Pesten, nem tudom, melyik pályaudvaron, álltam a sínek között, és egyszerre csak fájni kezdett a szívem, közönségesen fájt, olyan szomorú lettem.

Akkor odajött a násznagy, az, amelyik az autóban, a templomba menet udvarolt, és azt mondta, gyönyörű vagyok, enni való az útikosztümöm, tudta, hogy egy vonattal jövünk, csak nem akart zavarni. Aztán kétértelműségeket mondott, és dicsért tovább.

Carlton, Duna-partra néző lakosztály. Életemben először voltam szállodában. Ha a szobánkban étkeztünk, guruló asztalt toltak be, végig ott állt egy pincér, váltogatva előttünk a tányérokat. Külön háló és nappali. Más emlékem nincsen.

Csodálkoztam: máskor hogy élvezném.

Éjszakánként riadó. Egyszer megingott az egész épület. A Ritzet kettőbe hasította egy bomba.

Azóta a Carlton sincsen meg. Az egész szállodasort földig bombázták.

Ide-oda mentünk a városban. Néha egyedül hagyott. Azt mondta, tárgyalása van. Ezt természetesnek találtam, noha nászúton voltunk.

Csavarogtam a Duna-parton, vagy aludtam. Mindig aludni szerettem volna, kimondhatatlanul fáradt és álmos voltam. Ebből gondolom, hogy éjjel sokat lehettünk együtt, na és persze a szüntelen légiriadók.

Azután Csákvárra mentünk, Majkra és Egerbe.

(Tíz év múlva ugyanabban a szállóban, ugyanabban a szobában voltunk Miklóssal.)

Egerben egyszer összevesztünk, és otthagyott az utcán. Ugyanaznap tudtam meg, hogy ötszáz pengőt adott a kollégiumnak, ahol tanult, s ezt nekem nem mondta. Nagyon fájt, hogy miért nem szólt. Hiszen én örültem volna ennek. Csak a paptanárjával való beszélgetésből szűrtem ki, hogy előző nap adta át a pénzt. Az én ezer forintomból adta. (Az akkor egy félévi keresetnek számított.)

Ezenkívül Egerből sem maradt más emlékem, csak a városról. Úgy terveztük, hogy a visszautat megszakítva Pesten maradunk. Az újságokból tudtuk meg, hogy felállítják a gettókat. Nem akartuk elhinni, hogy megteszik, és ha itt mégis, Erdélyben akkor sem, az lehetetlenség. De azonnal visszaindultunk.

Az egész házban egyedül mi voltunk keresztények. Az emeleti lakók kedves jó barátaink, ők adták át a nagy lakáshiány közepette a földszinti lakrészt nekünk, összébb húzódtak, mert féltek. Mi egyben-másban falaztunk nekik, ők mellékálláshoz és jövedelemhez segítették Jánost, aki akkor a Helikonnál dolgozott. Ezt az állást is zsidó barátaink révén kapta, illetve az én barátaim révén. Kovács Laci felesége, az okos és erélyes Sulika, aki tulajdonképpen vezette a Helikont és a Szépmíves Céhet, maga is zsidó, hát rohantunk haza.

Német megszállás.

Este mentem haza a sétatéren át, a százados vadgesztenyefasorok alatt német tankok álltak, lövésre készen. Mellettük mozdulatlanul, némán a katonák. Csak égő cigarettájuk parázslott vörösen a légó- és lombsötétben. Mintha a lélegzetüket is hallottam volna… Egy nő megy egyedül a sötétben, a tankok előtt, és a katonák mozdulatlanul, hangtalanul nézik. Féltem, nem magam miatt, nem én voltam a tét. Különös volt, hogy az egész hosszú úton egyetlen pisszenés, mozdulat nem hallatszott. Ez a kép még ma is kísért. Akkor kezdtem félni a német katonáktól.

Iszonyat és kavarodás mindenütt.

Amikor megesküdtünk, már viselni kellett a sárga csillagot. Horváth Böske barátnőm nem volt ott, azt mondta, nem jön református templomba, és én marha még szemrehányást tettem, hogy én önként `mentem vele a zsinagógába. A kislány, akibe a bátyám szerelmes volt, Margitka sem jött el, de ez nem tűnt föl, mert csak házon kívül barátkoztam vele. Dőry Ferkó, amikor megtudta, hogy csillagot kell viselnie, sírógörcsöt kapott, és nem ment ki a házból. Úgy hozta el Kovács Pista taxin, kiskabátban, azzal, hogy szétveri azt, aki igazoltatni meri őket. Ez mind hozzátartozott a házasságom első napjainak hangulatához, s ennek emlékével rohantunk haza Pestről.

A hazaérkezésünk utáni napon elhurcolták az utcánkból Kádár Imrét és a feleségét. János elszaladt az iskolába a kislányukért, Annáért, nehogy hazajöjjön, vitte Sulikához. Onnan aztán vidékre menekítették. Életben maradt. Jánoska, a fiuk közben hazaszaladt, és nálunk kereste Annát, hiába tartóztattam, elment. Ő nem menekült meg.

Ezekről a napokról nincs más emlékem, mint hogy a házban lakó Sebőkékkel vártuk, hogy mikor viszik őket. Iszonyatos volt. Persze nem tétlenül ültünk, Pétert, Sebőkék fiát sikerült munkaszolgálatosnak felvétetni. Gyorsan, órák alatt katonafelszerelés kellett, Irénke nővérem az udvarlója fejéről szedte le a katonasapkát, akit ezért aztán becsuktak. Hogy Irénke miért tette, ma sem értem, mert ő volt a család egyetlen antiszemita tagja. Egon bátyám bakancsa kicsit nagy volt Péternek, a háború után köszönettel visszahozta.

Közben bőröndökkel, meleg ruhákkal, gyógyszerekkel, hamis papírokkal, hamis orvosi bizonyítványokkal szaladgáltunk. Elmegyógyintézetbe segítettünk becsukni embereket, stb. Mások is ezt csinálták, ez volt ezekben a napokban, semmi más.

János nagyon rendes volt. Nem velem, hanem mindenkivel. Egyetlen szó nélkül segített, nem félt, és nem várt semmi hálát. Ezenkívül hallgatott.

Sok mindenről én sem tudtam.

A Gestapo éjszaka ment a jelentékenyebb, gazdagabb zsidókért. Egon bátyám a városnál dolgozott. Mindig onnan kértek kocsit. Így előre tudtuk. Én leadtam a drótot Horváth Böskének, ő tovább, és akkor nem aludtak otthon éjszaka.

Horváth Böskéék az ékszereiket és más értékeiket kihozták hozzánk.

Dőry Ferkót sikerült kimenteni, katona lett.

Elvitték Margitkát, Egon szerelmét. Szemeteskocsin.

Közeledtek a mi utcánkhoz. Sebők, az öreg édesanyja, Sebőkné, János meg én végtelen beszélgetésekkel töltöttük az estéket. Aztán, na, ma már nem jönnek, le lehet feküdni.

Napközben az asszony hurcolta hozzánk a holmiját. Az öreg nénit szél érte, fél oldala megbénult. Nosza gyorsan, papírok, ki lehet menteni a lágerből. Ültem az ágya mellett, és vigasztaltam, hogy nem viszik el, kórházba fog jutni. Ha elszaladtam a piacra, sírt és kiabált, hogy hívjátok haza, neki elhiszem, hogy nem fognak elhurcolni.

Harmadnapra rá elvitték a ház összes lakóját. Hajtották őket le a lépcsőházban. Kisgyermek is volt, kétségbeesve üvöltött, eltörött a tejesüveg, csorgott a tej a lépcsőkön, kiszaladtam, hogy segítsek, Magdához akartam szólni, egy csendőr ordítani kezdett, hogy mit akarok ezektől, és belökött az előszobaajtón. Magda, Sebőkné mosolygott és intett, úgy ment le a lépcsőn. Rám csapta a csendőr az előszobaajtót, álltam a falnál, és hallottam az öregasszony hörgő lélegzetét. A fia könyörgött: „Ne siettessék, szél érte szerencsétlent…” „Majd puskatussal megkönnyítjük a járást neki” – még ezt hallottam. Akkor János megfogta a csuklómat, belökött a belső szobába, és rám zárta az ajtót. Tulajdonképpen ez volt a legirgalmasabb cselekedete a házasságunk hét éve alatt.

Az egész házban egyedül maradtunk, anyámék nyaraltak, János bent töltötte a városban a napjait. Én takarítottam, főztem, és vártam haza.

Iszonyodtam a háztól. A lezárt lakásoktól. A pincétől. Sohase mentem le, ha légiriadó volt. Kinyitottam az összes ablakot, előírás szerint. Leültem az íróasztalom elé, ami sarokablak előtt állt. Anyámék házát néztem, éppen szemben volt velem. A macskám sokszor átjött hozzám. De egyszer János megtalálta, hirtelen felkapta, és kidobta az ablakon. Magasföldszinten volt a lakásunk, a rózsabokrok közé esett. Sírni és kiabálni kezdtem. A macska attól kezdve akkor jött csak, ha látta, hogy János nincsen otthon.

Tartalom

A nászút

Menekültidill

A front

A béke

Epilógus

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0