NATHAN BALLINGRUD

SZÖRNYVIDÉK

IMPRESSZUM

Nathan Ballingrud: North American Lake Monsters: Stories

Copyright © 2013 by Nathan Ballingrud

Hungarian translation © Beke Cz. Zsolt, Benkő Ferenc, Huszár András, Horváth Norbert, Juhász Viktor, Pék Zoltán, 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nathan Ballingrud: North American Lake Monsters: Stories

Small Bear Press, Easthampton, 2013

Fordította: Beke Cz. Zsolt, Benkő Ferenc, Huszár András, Horváth Norbert, Juhász Viktor, Pék Zoltán

ISBN: 978-963-419-735-5 (epub)

ISBN: 978-963-419-736-2 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Borítókészítő: Devin Watson

Szerkesztő: Kalocsai Judit

Korrektor: Boncz Éva

Tördelő: Nagy Enikő

Műfaj: horror, thriller

TARTALOMJEGYZÉK

AHOVÁ VISZ AZ UTAD

(You Go Where it Takes You)

VAD HOLD

(Wild Acre)

SS

(S.S.)

A GLECCSERSZAKADÉK

(The Crevasse)

A MENNYORSZÁG SZÖRNYETEGEI

(The Monsters of Heaven)

NAPSZÍTTA

(Sunbleached)

ÉSZAK-AMERIKA TAVI SZÖRNYEI

(North American Lake Monsters)

ÁTMENETI SZÁLLÁS

(The Way Station)

A JÓ FÉRJ

(The Good Husband)

AHOVÁ VISZ AZ UTAD

A férfi nem úgy nézett ki, mint aki meg fogja változtatni az életét. Nagydarab, inas fickó volt, aki olajfúró tornyokon dolgozhatott, és hízásra volt hajlamos. Az arca széles és diszkréten csúnya, mintha egész életében ütéseket osztott és kapott volna. Barna esőkabátot viselt a reggeli, szemerkélő eső és valami még hatalmasabb, ismeretlen veszély ellen. Kicsit nehezen szedte a levegőt, lassan mozgott, és egy ablak melletti asztal egyik székére rogyott le, ahonnan láthatta a vizet. Kezébe vett egy maszatos étlapot, és olyan figyelemmel tanulmányozta, mintha ősi szöveget próbálna megfejteni. Úgy nézett ki, mint bárki más, aki valaha is besétált az étterembe. Nem olyannak tűnt, mint aki valaminek a vége vagy kezdete lett volna.

*

Aznap kék és mozdulatlan volt a Mexikói-öböl, és az egész vidék. Port Fourchon városkája kagylóként tapadt Louisiana déli partvidékéhez, mögötte a távolba nyúlt a víz, amíg a szem ellátott. Azon túl pedig ott lapultak az olajfúró tornyok, és a munkások, akik a városka gazdaságát hajtották. Éjszakánként látni lehetett a fényeket, amint gyertyalángokként körbefogták a horizontot. Toni délelőtti műszakja a végéhez közeledett; az étterem szinte üres volt. Az ilyen csendesebb órákat szerette a teraszon tölteni, és nézni a vizet.

Gondolatait a reggeli telefonhívás kötötte le. Hároméves lánya, Gwen egyre fokozódó ellenállást tanúsított a bölcsőde férfiszemélyzetével szemben, és olykor megharapta vagy megrúgta őket, amikor azok letérdeltek mellé, hogy megnyugtassák. Alig pár nappal ezelőtt egy szociális munkás csapott le Tonira a bölcsőde előtt, aki gyengéd, mézesmázos hangon beszélt, és irritáló gesztussal megérintette a karját. „Senki sem kritizálja magát, csak segíteni szeretnénk.” Elhangzott még a „pszichológus” szó is, és az otthoni életéről kérdezte. A nőt zavarba ejtette és felbosszantotta a beszélgetés, és a végén csak dünnyögve megígérte, hogy hamarosan újra leül a kislánnyal beszélgetni. Megdöbbentette a gyerek beilleszkedési zavarának ilyen durva megnyilvánulása, amitől csak reménytelennek és csalódottnak érezte magát.

Erről aztán megint eszébe jutott Donny, aki évekkel ezelőtt elhagyta és New Orleansba költözött, ő pedig huszonhárom évesen egyedülálló anyává vált. Aznap reggel, a hullámok kitartó nyaldosása felett elbámulva a messzeségbe, elszánt akarással a férfi halálát kívánta.

*

– Választott már? – kérdezte.

– Izé… csak kávét kérek. – Előbb a nő mellére pislantott, aztán a szemébe nézett.

– Tejszín, cukor?

– Köszönöm, nem. Csak a kávé.

– Ahogy óhajtja.

Az étterem egyetlen másik vendége Dilis Claude volt, aki az ajtó mellett ült, és egy tál kihűlőfélben lévő rántottával beszélgetett, miközben a rádiót hallgatta fülhallgatón keresztül. A fülpárnák mögül fémes robajlás szivárgott ki. Pedro, a gyorsszakács a pult mögött ejtőzött, megtermett, gömbölyű teste foltos, fehér ruhába csavarva, miközben egy gitármagazint olvasgatott. A konyha csendes volt mögötte, sűrű hagyma- és égettolaj-szag lengte be a környékét. Ha majd a hét közepén, a műszakváltás után megérkeznek a tornyokról a munkások, újra életre kel a konyha is, akárcsak a városka.

Toni kivitte a kávét a férfinak, és szemrebbenés nélkül leült az asztalhoz, amikor az megkérte, hogy csatlakozzon hozzá. Magához vett egy csésze kávét, és elhelyezkedett vele szemben. Jólesett pihentetni a lábát.

– Nincs névtáblája – mondta a férfi.

– Ó… biztosan elhagytam valahol. A nevem Toni.

– Szép név.

A nő keserűen felnevetett.

– A fenéket. Az Antoinette becézése.

A férfi kinyújtotta a kezét.

– Alex vagyok.

Toni kezet rázott vele.

– A tornyokon dolgozik, Alex?

– Néha. Már régóta nem voltam odakint. – Elmosolyodott és a kávéjába bámult. – Inkább sokat vezettem mostanában.

Toni előhalászott egy cigit a dobozából, és rágyújtott.

– Izgalmasan hangzik – hazudta.

– Kétlem, hogy az lenne. De fogadok, hogy ez a hely az tud lenni. Biztosan mindenféle emberek megfordulnak errefelé.

– Hát… azt hiszem.

– Mióta dolgozik itt?

– Úgy három éve.

– Szereti csinálni?

A nő érezte, hogy felvillan benne a harag.

– Persze, Alex. Kurvára imádom. Ki ne imádná?

– Jól van, na – tartotta fel a kezét a férfi. – Bocsánat.

Toni megcsóválta a fejét, máris szégyellte magát.

– Nem, én sajnálom. Csak sok mindenen jár ma az eszem. Nem rossz hely ez.

A férfi félmosolyra húzta a száját.

– Akkor jöjjön el velem munka után. Talán segíthetek elterelni a gondolatait.

Vastag keze az asztalon pihent. Akár köveket is törhetett volna vele.

Toni rámosolyodott.

– Alig öt perce ismer.

– Mit is mondhatnék. Impulzív fickó vagyok. Pokolba az elővigyázatossággal!

Két kortyra felhajtotta a kávéját, mintha ezzel akarná bizonyítani vakmerőségét.

– Akkor hadd hozzak még egy csésze kávét magának, Veszélyes Ember – veregette meg a kezét a nő, miközben felállt az asztaltól.

*

Felelőtlen impulzus hozta vissza hozzá Donnyt egy rövid időre, alig egy évvel ezelőtt. A duzzogó telefonbeszélgetések előbb játékossá, majd megújult kíváncsisággal telivé váltak, mígnem a férfi málladozó kék Pintójával visszajött Port Fourchonba egy péntek délután, hogy együtt töltsék a hétvégét. Először kellemes volt, bár nem esett szó arról, mi lesz vasárnap után.

Gwen akkor kezdte a bölcsődét. A világ szédítő kitágulására túláradó érzelmekkel reagált; az indulatok széles skáláját produkálta egy viharfront szeszélyével, és ezt Toni semennyi babusgatása sem tudta csillapítani.

Bár Donny nem vallotta volna be, Toni tudta, hogy kíváncsi volt a gyerekre, a hiúságát legyezgette, hogy tudta, a kislány sokat örökölt az ő vonásaiból és viselkedéséből.

Gwen azonban nem volt hajlandó közreműködni, és bármiféle érdeklődést fenntartani a férfiban, ami ott tartotta volna, ehelyett felfedte számára azt, amit Toni már tudott: hogy csak egy kis, rózsaszín, pufók hús- és érzelemgombóc volt, aki válogatás nélkül nevetgélt és rajongott mindenért, aki sután mozgott, és látszólag hiányzott belőle minden szépség és értelem.

A szex ugyanolyan jó volt, mint amire a nő emlékezett, és Donnyt látszólag nem zavarta a gyerek. Amikor szóba hozta, hogy beteget jelent hétfőn, Toni remélni kezdte, hogy valami tartósabb lesz a viszonyból.

Vasárnap kora délután úgy döntöttek, hamar ágyba dugják Gwent, és együtt töltik az estét. Előtte meg kellett fürdetni, Donny pedig úgy állt hozzá a feladathoz, mint akinek kényes robbanószerrel van dolga. Vizet töltött a kádba, és beletette a gyereket, majd hátradőlt, és figyelte, ahogy Gwen homlokráncolva nekilát a pancsolás komoly feladatának: flakonokat dobált a vízbe, és hajóként tologatta őket. Toni a vécéülőkére telepedett a férfi mögött, és arra gondolt, hogy ez a családja. Jókedvűnek és elégedettnek érezte magát.

Aztán Gwen hirtelen felállt a vízben és lelkesen tapsolni kezdett.

– Kettő! Kettő kaki! Egy, kettő!

Toni döbbenten vette észre a két kis ürülékdarabot a kád fenekén, amint lágyan ringatóztak a kislány lába keltett áramlatokban. Donny keze megvillant, és pofon vágta Gwent, aki nekiesett a falnak, és ijesztő csobbanással a fenekére csüccsent. Aztán felsikoltott. Ez volt a legszörnyűbb hang, amelyet a nő valaha is hallott.

Toni döbbenten nézett a férfira. Nem volt ereje megmozdulni. A gyerek csak ült a koszos vízben, és egy riadósziréna hangjával töltötte meg a kis fürdőszobát, a nő pedig csak azt akarta, hogy hallgasson el, hogy legyen végre kuss.

– Fogd be, az istenit! Kussolj már!

Donny Tonira meredt, arcára zavarodott érzelmek kavalkádja ült ki; aztán talpra állt, és félretaszította a nőt az útból. Toni nemsokára hallotta az ajtó csukódását, majd a motor hangját, ahogy beindult és távolodni kezdett. Ő pedig megszeppent lányát nézte, és próbálta csillapítani hirtelen felgyülemlett haragját.

*

Újratöltötte Alex csészéjét, és leült vele szemben, a kancsót az asztalon hagyta. A hamutálcában hagyott cigarettájáért nyúlt, de az a távollétében teljesen leégett.

– A francba! – dünnyögte.

Alex egyetértően bólintott.

– Szökésben vagyok – mondta.

– Micsoda?

– Így igaz. Szökésben vagyok. Elloptam egy autót.

Toni riadtan nézett ki az ablakon, de a parkoló az étterem túloldalán volt. Innen csak az öblöt látta.

– Ezt most miért mondja el? Nem akarom tudni.

– Egy kombi. Az is hihetetlen, hogy még gurul. Morgan Cityben voltam, és gyorsan le kellett lépnem, az a kocsi meg éppen ott volt. Úgyhogy elvittem.

A tekintetében megszállottság villant, és bár mosolygott, feszültnek tűnt. Ujjaival az asztalon dobolt, az inak kidagadtak a karján. Toni nyugtalanságot érzett, és némi növekvő izgatottságot. Ez a férfi veszélyes volt. Egy lesújtani készülő kalapács.

– Az a fickó ott szerintem nem kedvel engem – mondta a férfi.

– Kicsoda? – A nő hátrafordult, és Dilis Claude-ra nézett, aki mozdulatlanul bámult Alexre, még az étel rágását is félbehagyta. – Az csak Claude. Vele nincs gond.

Alex még mindig mosolygott, de a mosolya más jelleget vett fel, amit Toni nem tudott hova tenni, és amitől furcsa, szédítő érzés támadt benne.

– Nem, szerintem miattam van. Folyton ide néz.

– Claude tényleg rendben van. Ártalmatlan fazon.

– Szeretnék mutatni magának valamit. – Alex az esőkabátjába nyúlt, és a nő egy pillanatig azt hitte, fegyvert fog előhúzni és lövöldözni kezd. Nem érzett késztetést, hogy megmozduljon; várta, mi fog történni. A férfi végül egy gyűrött panamakalapot húzott elő. Alaposan össze kellett hajtogatnia, hogy beleférjen a zsebébe, de amint kiszabadult, kihajtogatta magát, mint egy tárulkozó virág.

– Ez egy kalap – nézett rá Toni.

A férfi úgy meredt rá, mint aki arra számít, a kalap bármelyik pillanatban kiszabadulhat a kezéből, és valami ördögi szándékkal átveti magát az asztalon.

– Ez egy szörnyű hatalommal bíró tárgy – mondta.

– Alex… ez egy kalap. A fejre kell tenni.

– Azé a pasasé, akitől az autót loptam. Tessék – tolta át az asztalon a nő felé. – Vegye fel.

Toni felvette. Kezdett belefáradni a férfi megváltozott, komoly hangvételébe, ezért úgy döntött, szórakozik egy kicsit. A válla felé fordította az állát és csücsörített egy kicsit, a szeme sarkából pedig a férfit nézte, ahogyan szerinte egy modell tenné.

A férfi elmosolyodott.

– Ki maga?

– Szupermodell vagyok.

– Hogy hívják? Honnan jött?

A nő vékonyabb, lágyabb hangon válaszolt.

– Violetnek hívnak. Los Angelesből. Egy kifutón sétálok ebben a kalapban, de semmi más nincs rajtam. Mindenki imád és engem fényképez.

Magabiztosan felnevetett. A férfi áthajolt az asztalon, és rámosolygott, a nyelve hegyét is kidugta a fogai közt. Egy pillanatig csak őt bámulta.

– Látja? Nagy hatalma van. Bárki lehet magából.

Toni visszaadta a kalapot, és hirtelen egészen levertnek érezte magát. Mintha azzal, hogy a férfi kimondta ezt, megtörte volna a varázslatot.

– Nem is tudom – felelte.

– Tudja – folytatta Alex –, a férfi, akitől a kocsit loptam, maga is amolyan tolvajféleség volt. Látnia kellene, mi minden van még ott.

– Miért nem mutatja meg?

A férfi megint elmosolyodott, és körülnézett a csaknem üres étteremben.

– Most?

– Nem. Fél óra múlva, amikor lejár a műszakom.

– Minden be van csomagolva. Nem vehetem elő őket csak úgy.

– Akkor megmutathatja őket nálam.

Ebben maradtak. Toni felkelt és ment a dolgára, előkészítette a terepet a következő műszaknak. Ez leginkább abból állt, hogy feltöltötte a ketchupos tasakos rekeszeket, és feltett egy friss kancsónyi kávét. Újratöltötte Dilis Claude csészéjét, és adott neki még tíz csomag cukrot, amit Claude módszeresen a kávéjába kevert. Amikor megjött a váltás, Toni felakasztotta a kötényét a pincérnők fogasára, és a kijárat felé menet intett Alexnek.

– Meg kell állnunk a bölcsődénél és felvenni a lányomat – mondta.

Ha zavarta is a fejlemény, a férfi nem adta jelét.

Ahogy elhaladtak Claude asztala mellett, távoli, tompa dübörgést hallottak kiszivárogni a fülhallgatójából.

Alex elhúzta a száját.

– A bolond. A saját gondolatait sem hallja.

– Ez a lényeg. Hangokat hall a fejében. Azért hallgatja hangosan a rádiót, hogy elfojtsa őket.

– Most viccel.

– Nem én.

Alex megállt és újult érdeklődéssel nézett Claude tarkójára.

– Hányan laknak odabent?

– Sosem kérdeztem meg.

– Beszarás.

Odakint lenyugodni készült a nap. Az eső időközben elállt, és az egész világ nedves fényekben ragyogott. Úgy döntöttek, hogy a férfi követi őt a kocsijával. Egy rozsdás, vén kombi volt a hetvenes évekből, a csomagtartójában felhalmozott dobozokkal. Toni nem is törődött velük.

*

Amint beléptek a kis lakásba, tudta, hogy le fognak feküdni egymással, és már azon tűnődött, vajon milyen lesz. Figyelte a férfi mozgását, eszébe véste testének méltóságteljes tagolását, az óvatos visszafogottságot, amelyet a törékeny holmikkal telezsúfolt nappaliban tanúsított. Látta a bőrt a ruhái alatt, figyelte, ahogy megfeszül, ahogy mozdul.

– Ne aggódj! – mondta, tenyerét a férfi lapockái közé érintve. – Nem törsz el semmit.

Gwennel kapcsolatban már nem volt ilyen magabiztos. A lakásba beeresztve fürgén átcikázott a nappalin, mint egy friss jövevény hal az akváriumban, el a furcsa, idegen férfitól, akinek a közelében olyan csendes és szelíd maradt, és eltűnt az otthona sötét zugaiban.

– Nagyon szépek.

– Egy csomó csetresz. Semmi különleges.

A férfi a fejét csóválta, mint aki nem hisz neki. Toni otthonát nagyanyja életének megörökölt kacatjai díszítették: unalmas faliképek, kopottas régi bútorok, amelyeken túl sok test tunyult az öregségbe, és üvegszobrok hatalmas és bolondos gyűjteménye – ugró delfinek, alvó sárkányok és effélék. Az egésznek otthonosnak és megnyugtatónak kellett volna lennie, ehelyett csak arra emlékeztették, milyen távol jár attól az élettől, amelyet elképzelt magának. Egy kétségbeesett építménynek tűnt, amelyet szívből gyűlölt.

Alex egyelőre nem hozta szóba sem az autójában lévő holmikat, sem a kalapot. Gwen jobban érdekelte, amint a sarok mögül kukucskálva, gyanakvó tekintettel figyelte őket, és mintha megérezte volna, hogy ez a nagydarab, idegen ember anya díványán hatalmas felfordulást hoz az életükbe.

*

Férfi volt, ennyit Gwen egyből felfogott, tehát veszélyes lénynek minősült. Anya furcsán fog viselkedni miatta, talán még sírni is fog. Túl nagy volt, mint az óriások a mesekönyvében. Vajon gyerekeket is evett? Vagy anyukákat?

Anya leült az óriás mellé.

– Gyere ide, anya – veregette meg a combját, ahogy anya is szokta, amikor őt hívogatta. Talán el tudja csalogatni az anyját az óriástól, és együtt megvárhatják a szekrényben, amíg megunja a semmittevést és elmegy. – Gyere ide, anya, gyere!

– Menj játszani, Gwen!

– Nem! Gyere ide!

– Nem viselkedik túl jól férfiak között – mondta anya.

– Semmi baj – felelte az óriás. – Manapság én sem. – Megpaskolta a párnát maga mellett. – Gyere ide, kicsim. Hadd köszönjek.

Ez a fordulat meglepte, ezért behúzódott egy lépést a sarok mögé. A felnőttek a nappaliban voltak, ahol az ő ágya is állt, és a játékai is ott voltak. Mögötte anya hálószobája sötét torokként ásított. Leült a két helyiség közé, kezét összefonta felhúzott térde körül, és várt.

*

– Nagyon fél – jegyezte meg Alex, miután a kislány visszahúzódott a sarok mögé. – Tudod, miért?

– Mert nagy vagy, és ijesztő?

– Mert már felfogja a lehetőségeket. Amíg tudod, hogy vannak választások az életedben, félsz a rossz döntésektől.

Toni elhajolt a férfitól, és bizalmatlan mosollyal méregette.

– Jól van, Einstein. Elég a filozófiából.

– De komolyan. Most még olyan, mint másik többezernyi ember, akik mind arra várnak, hogy létezzenek, és minden alkalommal, amikor döntést hoz, az egyikük örökre eltűnik. Végül kifogyunk a döntésekből, és azok leszünk, akik vagyunk. Ő is attól fél, hogy mit veszít el, ha előbújik, és közelebbről megnéz. Attól, hogy ki nem lesz belőle.

Toni a lányára gondolt, de nem látott mást, csak egy sor zárt ajtót.

– Részeg vagy?

– Micsoda? Tudod, hogy nem.

– Akkor ne beszélj úgy, mintha az lennél. Abból már egy életre elegem van.

– Jesszusom, elnézést.

– Felejtsd el! – Toni felállt, és befordult a sarkon, hogy felvegye a lányát. – Meg kell fürdetnem és ágyba kell tennem. Ha akarod, várd meg.

Bevitte Gwent a fürdőszobába, és megkezdte az esti rituálét. Túl erősen érezte Donny jelenlétét aznap este, Alex sekélyes filozofálgatása is pont úgy hangzott, mint amikor kicsit sokat ivott. Azon kapta magát, hogy valahol remélte, hogy a férfi elunja magát, és az anyai kötelességek elveszik a kedvét. Fél füllel hallgatta, nem csukódik-e a bejárati ajtó.

Ehelyett lépteket hallott a háta mögött, és megérezte a férfi kezét a vállán, amint gyengéden megszorítja, mielőtt hatalmas termetét kisebbre húzza mellette. Mondott valami kedveset Gwennek, és félresöpört egy nedves tincset a gyerek homlokából. Toni érezte, hogy valami lassan megmozdul a mellkasában, finoman, de erőteljesen, mintha Atlasz tornásztatná a vállát.

Gwen hirtelen felsikított és elesett a kádban, a kifröccsenő víz hullámával eláztatva a felnőtteket. Alex odakapta a kezét, hogy a kislány ne verje be a fejét a kádba, amiért cserébe kapott egy szájba rúgást. Toni félrelökte a férfit, és kirántotta Gwent a kádból, majd szorosan a mellkasához ölelte, és csitító szavakat sugdosott a fülébe. Rövid küzdelem után a kislány ellazult anyja ölelésében, halkan nyöszörgött, és csak a meleg, ismerős kézre figyelt, amely a hátát simogatta fel-le, fel-le, amíg végül kimerülten el nem aludt.

Miután Gwen felöltözve ágyba került, Toni Alex felé fordította a figyelmét.

– Tegyünk tisztába téged is.

Visszaterelte a férfit a fürdőszobába, félrehúzta a zuhanyzófüggönyt, és a szappanra meg a samponra mutatott.

– Kicsit virágillatú, de megteszi. – Közben a férfi végig őt nézte, a nő pedig arra gondolt: Hát ez az, így történik meg.

– Segíts – emelte fel a karját Alex, Toni pedig elmosolyodott, és elkezdte levetkőztetni, miközben a testét nézte. Amikor már meztelenül állt előtte, hozzásimult a férfihoz, és ujjával végigcirógatta a testét.

*

Később, amikor már mindketten ágyban voltak, Toni bocsánatot kért az este miatt.

– Még csak gyerek – felelte a férfi.

– Nem azért. Sajnálom, hogy rád förmedtem. Nem tudom, miért tettem.

– Semmi baj.

– Egyszerűen nem szeretek arra gondolni, mi lehetett volna. Felesleges. Néha úgy gondolom, az embernek amúgy sincs túl sok beleszólása abba, hogy mi történik vele.

– Fogalmam sincs.

A nő kinézett a kis ablakon az ággyal szemközti falon a szürke felhőkre. Mögöttük ott pislákoltak a csillagok.

– Nem mondod el, miért loptál el egy kocsit?

– Muszáj volt.

– De miért?

A férfi hallgatott egy darabig.

– Nem érdekes.

– Ha nem mondod el, azt kell hinnem, hogy esetleg megöltél valakit.

– Talán így is van.

Toni eltöprengett egy kicsit. Túl sötét volt, hogy bármit ki lehessen venni a hálószobában, de azért körbenézett, tudta minden bútor, minden kopott rúzs, minden kupac életmódmagazin helyét. Átlátott a falakon, és érezte a szobrocskák súlyát a polcokon. Próbálta elképzelni mindegyiket egyesével, mintha keresné azt, amelyik talizmánként megvédené ettől a témától és a furcsa örömtől, amely ébredt benne.

– Gyűlölted?

– Nem gyűlölök én senkit – felelte a férfi. – Bárcsak gyűlölnék. Bárcsak képes lennék rá.

– Ugyan már, Alex. Az én házamban vagy. Mondanod kell valamit.

A férfi hosszú szünet után szólalt meg újra.

– A fickót, akitől a kocsit loptam, Mr. Graynek nevezem. Sosem láttam, csak az álmaimban. Nem tudok róla semmit sem. De nem hiszem, hogy ember lenne. És tudom, hogy rám vadászik.

– Ezt hogy érted?

– Meg kell mutatnom.

Szó nélkül felkelt, és felhúzta a farmerját. Toni érezte rajta a növekvő izgatottságot, és azt is, hogy rá is ragad belőle egy kicsi. Követte a férfit, útközben belebújt egy hosszú pólóba. Gwen mélyen aludt a nappaliban, kifelé menet átléptek a matraca fölött.

A fű nedves volt mezítelen lábuk alatt, a levegőt a tenger sós illata töltötte meg. Alex kocsija a járda mellett állt, úgy ölelte a talajt, mint egy hatalmas bogár. A férfi kinyitotta a csomagtartót, és kihúzta a legközelebbi dobozt.

– Nézd – nyitotta ki a tetejét.

Toni először nem is fogta fel, hogy mit lát. Először azt hitte, hogy egy macska hever egy halom bőrdzsekin, de nem állt össze a kép. Csak amikor Alex belemarkolt a macskába, és kiemelte, akkor jött rá, hogy emberi haj volt. Alex az egész kupacot kivette a dobozból, és a nő azon kapta magát, hogy egy ember cserzett, kikészített bőrét látja, az arcában üres lyukak a szeme helyén, mint valami halloweeni gumimaszk.

– Őt Willie-nek hívom, mert méretes a szerszáma – mondta Alex morbid kuncogással.

Toni elhátrált egy lépést.

– De vannak itt nők is, mindenféle emberek. Kilencvenhatot számoltam össze. Mind gondosan összehajtva. – A nő felé nyújtotta a bőrt, de amikor az nem mozdult, hogy megérintse, elkezdte összehajtogatni. – Gondolom, nincs értelme mindet megnézni, de érted, miről van szó.

– Alex, vissza akarok menni.

– Oké, csak egy pillanat.

Várt, amíg a férfi visszatette a doboz tetejét, és a helyére csúsztatta. A bőrt a hóna alá csapta, aztán lecsukta a csomagtartót, és a nő felé fordult. Vigyorgott és fészkelődött egy helyben.

– Rendicsek – mondta, és elindultak vissza a házba.

Csendben visszamentek a hálószobába, halkan lépdelve, nehogy felébresszék Gwent.

– Te ölted meg azokat az embereket? – szólalt meg Toni, miután becsukta az ajtót.

– Mi van? Nem hallottad, amit mondtam? Elloptam a kocsit. Ez volt benne.

– Mr. Gray autója.

– Igen.

– Ki ez a pasas? Ezek mire valók? – kérdezte a nő, de már tudta a választ.

– Alternatívák – mondta. – Hogy másvalaki lehessél.

Toni eltöprengett ezen.

– Felvetted már valamelyiket?

– Csak egyet. Még nem volt bátorságom újra megtenni. – Benyúlt a farmerja első zsebébe, és egy kis bőrtokot vett elő, abból pedig egy csúf kis kést, amely egy ragadozó madár karmára hasonlított. – Előbb le kell venni azt, ami rajtad van. Fájdalmas.

A nő nagyot nyelt. A hang szinte mennydörgött a fülében.

– Hol van az első bőröd? Amivel születtél.

Alex vállat vont.

– Kidobtam. Nem olyan vagyok, mint Mr. Gray. Nem tudom, hogyan tartósítsam őket. Mellesleg, minek őrizgettem volna? Biztosan már eleve nem kedveltem, nem igaz?

Érezte, hogy könny gyűlik a szeme sarkába, és remélte, hogy nem buggyan ki. Félt, és fel volt villanyozva.

– Elveszed az enyémet?

Alex meglepetten nézett rá, aztán eszébe jutott, hogy kést tart a kezében. Visszatette a tokjába.

– Mondtam, bébi, nem én öltem meg azokat az embereket. Nincs szükségem többre, mint ami már ott van.

A nő bólintott, és a könnycsepp legördült az arcán. A férfi gyengéden letörölte a kézfejével.

– Semmi baj – mondta.

Toni megragadta a kezét.

– Hol az enyém? – intett a férfi mögött összehajtogatott bőrre. – Én is akarok egyet. Veled akarok menni.

– Jézusom, Toni! Azt nem lehet.

– De miért nem? Miért nem mehetek?

– Ugyan már. Neked családod van.

– Csak én vagyok, meg Gwen. Az nem család.

– Van egy kislányod, Toni. Mi a bajod? Most már ez az életed. – Kilépett a nadrágjából, újra meztelenül állt előtte, és előhúzta a kést a tokjából. – Nincs időm vitatkozni. Mennem kell. Előbb külsőt cserélek, szóval talán jobb, ha nem nézed.

A nő meg sem mozdult a helyéről. A férfi megállt, eltöprengett valamin.

– Kérdeznék valamit. Már egy ideje ezen tűnődöm. Gondolod, hogy születhet valami szép dolog egy szörnyűségből? Gondolod, hogy egy jól leélt élet jóvátehet egy borzalmas tettet?

– Hát persze – felelte Toni gyorsan, új esélyt szimatolva, ha a megfelelő szavakat használja. – Igen.

Alex a fejbőréhez érintette a pengét a jobb füle fölött, és áthúzta a feje tetején a bal füléig. Élénkvörös vér kezdett csordogálni a skalpjából, végig az álla és a nyaka mentén, fényes cseppekben csüngött a szempilláiról.

– Istenem, remélem, hogy így van – mondta a férfi. Bebújtatta az ujjait a vágásba, és tágítani kezdte.

Ahogy nézte, hogyan bújik ki a bőréből, egy bábból előbújó pillangóra emlékeztette Tonit.

*

A nő nyugatnak hajt az I-10-esen. A reggeli nap, amely éppen csak átbukott a keleti horizonton, megcsillan a visszapillantójában. Port Fourchon már jócskán mögötte van, előtte pedig egyre közeledik a texasi államhatár. Mellette az anyósülés előtt a padlón Gwen üldögél, és a panamakalappal játszik, amelyet Alex otthagyott neki, mielőtt északnak indult. Toni sosem látta értelmét, hogy gyerekülést szerezzen. Gwen boldogabb, ha szabadon mozoghat, és ilyen helyzetben, amikor a nő érezte, ahogy lassan gyűlik a harag a vérében, pont arra nem volt szüksége, hogy a lánya hisztirohamot kapjon.

Miután a férfi elment, csak néhány lehetősége maradt. Felvehette azt a hülye, rózsaszín egyenruhát, elvihette Gwent a bölcsődébe, és visszamehetett dolgozni. Elmehetett volna New Orleansba, hogy megkeresse Donnyt. Vagy mondhatta azt is, hogy leszarja az egészet, beül a kocsiba, és cél nélkül útnak indul, ahogy azt éppen most csinálta.

Az első pár tucat kilométeren még sírt egy kicsit, luxusnak érezte, hogy kiadhatja magából, bűntudat nélkül.

Gwen, aki még mindig egy kicsit álmos az ébredés után, és még nem döntötte el, hogy nyűgös lesz a korai keléstől, vagy izgatott az utazás miatt, megveregeti a lábát.

– Jól vagy, anya, jól vagy?

– Igen, kicsim. Anya jól van.

Toni megpillantja az útszéli táblát, amelyet keresett: Pihenő, 2 mérföld.

Amikor odaérnek, lehúzódik, és megáll az üres parkolóban. Gwen felmászik az ülésre és kinéz az ablakon. Megpillantja a kólaautomata vörös ragyogását, és úgy dönt, ma boldog lesz, és a korai kelés izgalmat és finomságok ígéretét hozza.

– Iszunk kólát, anya? Iszunk kólát?

– Rendben, kicsim.

Kiszállnak és a kólaautomatához sétálnak. Gwen vidáman kacag, és megütögeti párszor, hallgatja az üres visszhangját. Toni bedob néhány érmét, és megfogja a kiguruló dobozt. Felnyitja, és a lányának adja, aki lelkesen átveszi.

– Kóla!

– Úgy van. – Toni letérdel a kislány mellé, miközben az nagyokat kortyol a dobozból. – Gwen! Kicsim! Anyának el kell mennie vécére, rendben? Te maradj itt egy kicsit, oké? Anya mindjárt jön.

Gwen leereszti a dobozt, egy kicsit megszeppenve a hideg, szénsavas italtól, és bólint.

– Mindjárt jön.

– Úgy van, kicsim.

Toni elindul. Gwen figyeli, ahogy anya visszamegy, és beszáll az autóba. Becsukja az ajtót és beindítja a motort. Gwen megint kortyol egyet. Az autó elindul a járda mellől, és a kislányba hirtelen félelem nyilall. De anya azt mondta, mindjárt visszajön, úgyhogy itt fog várni.

Az autó elkanyarodik, és rágyorsul a felhajtósávra. Sehol senki az úton. A texasi üdvözlőtábla elsuhan mellette, és már el is tűnik. A nő rálép a gázpedálra, a szíve hevesen ver.

Fordította: Horváth Norbert

VAD HOLD

Három férfi fekszik egy épülő házban. Egyelőre csupán gerendák és dúcok vázaként áll egy alapokkal és még több házkezdeménnyel teli méretes, letarolt tisztáson. Göröngyös, narancssárga agyag vesz körül mindent. A Vad Hold építési területet keretező erdőség felkúszik a Blue Ridge-hegység oldalán. A pekándió- és juharfák alatt sűrűsödik a sötétség, ahogy egyre mélyül a föléjük magasodó ég kékje. A helyet a közeljövőben remélhetőleg megtöltik majd a kész épületek, amelyeket további állványok és házak követnek, a közöttük kanyargó utakkal egyetemben. De egyelőre csupán kivágott fák, sár és az efféle pucér keretek tarkítják. És ez a hármas fogat, akik egy hűvös fapadlón heverve bámulják az éjszakára készülő égboltot a tetőgerendák között. Egy sörrel teli hűtőtáska és egy baseballütő társaságában.

Jó néhány lépéssel odébb, Jeremy furgonjának hátuljában egy vadászpuska lóg.

Jeremy elnézi az életre lobbanó csillagokat: először kettő, aztán egy tucat. Erőszakban reménykedve jött fel ide, de az este megpuhította. A hátán hever, egy sört egyensúlyoz a domborodó pocakján, és reméli, hogy nem kerül rá sor. A Vad Hold egyelőre elhagyatott, és ez még így maradhat egy darabig, ami vonzó célponttá teszi. A vandálok az előző héten három este betörtek a telepre, és jelentéktelen, ám bosszantó károkat okoztak: ellopták és megrongálták a szerszámokat és a felszerelést, telefújták az építésvezető lakókocsiját trágár képekkel, mi több, odaszartak az egyik félkész ház padlójára. Az építésvezető ugyan panaszt tett a rendőrségen, ám a félbemaradt munka és az apadó bankszámlák miatt inkább a dühös alvállalkozók és a leendő lakástulajdonosok kötötték le a figyelmét. Jeremy arra jutott, hogy a melósokra marad a telep védelme. Úgy okoskodott, hogy a rongálók harcos környezetvédők lehetnek, akiket zavart a hegyoldaluk lekopasztása az építkezés miatt, és attól tartott, hogy rövid úton eljutnak a vázak felgyújtásáig. A vállalkozónak ugyan van biztosítása, de ő cégestül csődbe menne. Ezért jött ide Dennis és Renaldo – a legjobb barátja és a legmarkosabb bunyósa – társaságában, hogy fülön csípjék és rendesen eltángálják a vandálokat.

– Ma este nem jönnek – vélekedik Renaldo.

– Nem mondod – vágja rá Dennis. – Csak nem azért, mert túl hangosan pofázol? – Dennis már tíz éve dolgozik Jeremyvel. Egy darabig Jeremy meg akarta tenni üzlettársnak, de a cimborája egyszerűen képtelen volt gatyába rázni magát, így Jeremy magában elvetette az ötletet. Dennis negyvennyolc éves, tíz évet ver Jeremyre. Az egész életét ennek a munkának áldozta: ízig-vérig ács. Három kisgyereke van, és még többet szeretne. A munka leállása miatt csupán egy hajszál választja el a teljes anyagi csődtől. – Az istenverte faszszopó zöldpárti kurva anyjukat!

Jeremy végigméri. Dennis az állkapcsát tekergetve hergeli magát. Az egésznek csak akkor lenne haszna, ha megjelenne valaki az este folyamán; de rájön, hogy elcseszték. Túl korán, még napnyugta előtt értek ide, és nagy zajt csaptak. Most már hiába várakoznak.

– Haver! Csapolj meg egy sört, és higgadj le!

– Ezek a taknyosok a megélhetésemmel szarakodnak, öreg! Ne próbálj csitítgatni!

– Dennis, haver, egy hajóban evezünk. – Átcsap rajtuk a hegyről lesikló szellő. Felborzolja Jeremy haját, mire felerősödik benne a könnyed elégedettség. Felidézi az aznap délutáni mérgét, amikor a bankos seggfejjel beszélt, és tudja, hogy vissza fog térni. Ez olyan biztos, mint a halál. De egyelőre ugyanolyan távoli és idegen, mint a fejük felett elérhetetlen magasságban izzó telihold. – De nincsenek itt. Igaza van ’Naldónak, elszúrtuk. Majd holnap este visszajövünk. – Végignéz a telep körül burjánzó rengetegen, és felötlik benne, hogy miért nem ott rejtőztek el. – És kiváló munkát végzünk majd. Úgyhogy ma este inkább lazítsunk.

Renaldo odahajol Dennishez, és meglapogatja a hátát.

– Mañana, amigo. Mañana!

Jeremy tudja, hogy Dennis többek között a francos derűlátása miatt rühelli Renaldót, de a mexikói ifjonc máskülönben képtelen lenne megmaradni ebben a hófehér gárdában. A többiek állandóan szívatják, amit némán tűr. Az ilyen kemény melónál senki nem engedheti meg magának a büszkeséget. Ettől még megdöbbenti Jeremyt, hogy Renaldo milyen könnyedén néz szembe mindennel. Képtelenség, hogy az ember fia úgy viselje az efféle megaláztatásokat, hogy valamiképp ne adja ki magából a mérgét.

Dennis legyőzötten pillant Jeremyre. Az ég még őrzi az alkonyat halovány ragyogását, de a vidékre már sötétség borul. Mindhárman fekete árnyak.

– Hogyan is érthetnéd, öreg? A te nejed dolgozik, tudod? Ketten kerestek! Az én feleségem lószart nem csinál!

– Tegyük hozzá, Dennis, hogy abban te is vastagon benne vagy. Mit tennél, ha Rebecca azzal állna elő, hogy holnap munkába áll?

– Azt, hogy rohadtul ideje volt már!

Jeremy felkacag.

– Baromság. Inkább újra felcsinálnád. Ne tagadd, hogy bediliznél, ha az a nő kiszabadulna a világba.

Dennis a fejét rázza, de nem tudja elfojtani a mosolyát.

A beszélgetés aláássa az aznap este felhajtott sör csekély jótékony hatását: felhorgadnak a régi félelmei. Már három hete képtelen fizetni az embereit, és végül még a Dennis-féle régi cimborák is kénytelenek lesznek továbbállni. A bevételekből már hónapok óta lehetetlenség fizetni a rezsit, Tara tanári fizetése pedig semmiképp nem elég ahhoz, hogy csupán abból eltartsák magukat. Rádöbben, hogy az esti feladat inkább mentség arra, hogy egy kicsit kiadja a mérgét; a bank nem fog leállni a telefonálgatással, és a buldózerek sem fognak varázsütésre felbőgni, ha meglékeli néhány eltévelyedett kölyök fejét. Ettől nem szólhat majd a csapatának sem, hogy folytathatják a munkát.

De ezen az estén nem hagyja, hogy ez a kedvét szegje. Hiszen gyönyörű holdfényes éjszakájuk van a hegyen, az égnek emelkedő fűrészáru szentélyében.

– Picsába – mondja, majd elheverő szultán módjára kettőt tapsol. – ’Naldo! Más cervezas!

Renaldo, aki éppen akkor helyezkedett kényelembe, lassan ülő helyzetbe emelkedik. Feltápászkodik, majd egyetlen rossz szó nélkül elindul a hűtőtáska felé. Már megszokta az ugráltatást.

– Átkozott mexikói seggdugasz – dohog Dennis. – Lefogadom, hogy ő tartja el mind az ötven kuzinját, akiket bezsúfolt egy lakókocsiba!

– Hablo kurva inglés, szarevő – vág vissza Renaldo.

– Tessék? Beszélj angolul! Egy szót se értek.

Jeremy felnevet. Folytatják a sörözést, az alkohol átmelegíti őket, míg végül három piciny gyertyaként izzanak a tisztáson, a sötét rengeteg közepén.

*

– Elmegyek hugyozni, srácok – mondja Jeremy. Egy ideje már kínozta a szükség, de olyan kényelmesen feküdt hanyatt a földön, miközben a testét eltöltötte a sörgőzös közöny, hogy nem volt kedve megmozdulni. Immár váratlan, sürgető kínként bukkan elő, ami elég ahhoz, hogy lábra állítsa, és végigkergesse a vörösagyag úton. Feltámadt a szél. Az erdő vak zajként magasodik, az egybefolyva hullámzó fák fojtogató erővé állnak össze, amelytől libabőrös lesz, és megszaporázza a lépteit. A hold, amely nemrég még barátságos lámpásként törte meg a vaksötétet, már felperzseli az eget. Mögötte folytatódik Dennis és Renaldo szórakozott szóváltása, ő pedig a hangjukba kapaszkodva veri vissza a hirtelen feltámadó érthetetlen félelmét. Hátrasandít a ház felé. A lejtő miatt ebből a szögből egyiküket sem látja. Csupán a mennyboltba ékelődő szarufákat.

Belép a fák közé, az illem kedvéért tesz néhány lépést. Egy fa takarásában lehúzza a sliccét, és ellazul. Lassacskán felenged a fájdalmas görcs a zsigereiben.

A sétától erőre kap a vérében keringő szesz, és ismét felébred a haragja. Megőrülök, ha nem verekedhetek minél előbb, gondolja. Még a végén egy ártatlanon csattanna az ostor. Ha Dennis még egyszer kinyitja azt a hisztis pofáját, akkor talán pont rajta.

A gondolatra röpke bánkódás hasít Jeremybe; Dennis olyasféle fickó, akinek beszélnie kell a félelmeiről, máskülönben elevenen felzabálják. Muszáj folyton szóvá tennie minden baljós eshetőséget, mintha elüldözhetné a félelmét azzal, hogy hangot ad neki. Jeremy inkább Renaldóhoz hasonlít, aki még egyetlenegyszer sem tette szóvá, hogy bosszantaná a fizetés késése vagy a bizonytalan jövő. Igazából nem ismeri Renaldót, a családi helyzetéről még ennyit sem tud, és ezt furcsamód helyénvalónak érzi. Világéletében feszengett a fennhangon szenvedő férfiaktól.

Jeremy minden gyenge pillanatát a magányos perceire tartogatja. Tara is hiába a nyugalom sziklája az élet viharában, attól még semmi köze ezekhez. Okos és talpraesett nő, Jeremy pedig pontosan tudja, mekkora szerencséje van vele. Mindig győzködi, hogy milyen szorgalmas szakember, és ha arra kerülne a sor, a kalapáláson túl is képes lesz elhelyezkedni. Az erdőben hugyozva váratlan felhorgad az iránta érzett szerelme: kétségbeesett, gyermeki szükség. Sebesen pislog, hogy kitisztuljon a szeme.