Szöveg © Madarász Éva, 2025

Borító és grafika: Kiss Gergely

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2025

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

A kiadásért felel: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Szerkesztette: Csapody Kinga

Olvasószerkesztő: Árvai Virág

Korrektor: Kótai Katalin

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

ISBN 978-963-584-697-9

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ez a könyv részben valós személyeket mutat be, és valós történelmi

eseményeken alapul, azonban a narratíva kedvéért a történet

fikciós elemeket is tartalmaz.

Katikának, az én Olgámnak…

Előszó

Van egy öreg ház Budán. Hosszú évek óta áll a nagy gesztenyefák árnyékában megbújva, a csendes, meredeken kacskaringózó utcában. A borostyán befutotta a falakat, a kilátszó részeken mállik a vakolat, a hatalmas zsalugáterek becsukva állnak, mint az összeszorított szemhéjak, nem engednek be napfényt. A korhadt fakapu minden nyitásra nyikorog, mintha fájnának az öreg csontjai, és a kerti út töredezett kövei elgáncsolják a betolakodót. A hatalmas kertben a természet az úr, a valaha gondozott ösvényeket és ágyásokat benőtte a gaz, vadvirágok és gyomnövények indái kapaszkodnak fel a törött szobrokra, a kis kerti szökőkút kiszáradt, nem csobog már benne a víz. A ház most alszik. És vár. Ezernyi titkot őriznek a falak, elmúlt életeket, a ház valaha volt lakóinak megannyi örömét, bánatát és álmát. Azonban minden korszakban van valaki, egyetlen ember, akit a ház közel enged magához, és megmutatja neki az egyik titkát…

Ez a történet egy kis nevelőnő nagy kalandját meséli el.

Első fejezet

„A szeretet az élet; az élet gyökere. Aki nem szeret, nem is él.”
B. T.

1914 május

Forró május volt, az öregek sem emlékeztek ilyenre. Mintha a világ forrongását utánozta volna az időjárás is. Európa robbanásig feszült, háborúról beszéltek mindenfelé.

Ám a Varázs utcai házban ebből semmit sem lehetett érezni. Egyelőre.

A Kern család 1902 óta lakott itt, akkor vette meg a családfő, Márton, egy híres fizikustól, aki Amerikába települt.

Kern Márton vagyonos emberré küzdötte fel magát, noha szerény körülmények között nőtt fel. Kedves és szerény édesapja tanító-nevelőként dolgozott, a könyvek és a gyerekek voltak a mindene. Ám a nagybátyjának, Áronnak volt egy kis rőfös üzlete a Klauzál utcában, amelyet annak korai halála után Márton apja, Ármin örökölt. Kern Ármin semmit sem tudott kezdeni a bolttal, tanárember lévén nem értett a kereskedéshez, de a fia, az ifjú Márton ügyes volt és szorgalmas, és a kis bolt hatalmas textilbirodalommá nőtt a vezetése alatt. Márton megházasodott, egy gyönyörű lányt vett feleségül, Goldmann Ráhelt, aki nemcsak szép, de okos is volt. Elrendezett házasságuk már tízéves korukban eldöntetett, de Kern Márton az első pillanattól imádta a feleségét. Ráhel először rettegett, aztán lassan hozzászokott a férjéhez, akit tisztelt, és… igen…, akit az évek alatt megszeretett.

Három gyerekük született: Hanna, Annie és Fanni. Az apa egy kicsit bánkódott, hogy nincs fiúörököse, de rajongásig szerette a lányait: az okos, álmodozó Hannát, a vicces, talpraesett Annie-t és a szertelen, vidám kicsi Fannit. A lányok nőttek, Ráhel és a dadus már kevésnek bizonyult, így elhatározták, hogy nevelőnőt fogadnak melléjük.

1914. május 23-án, azon a forró szombati napon a Varázs utcai villa teljes pompájában tündökölt. A szobák fényárban úsztak, mindenütt vendégek nyüzsögtek, poharak koccantak, és a zenekar keringőt játszott. Kern Márton legidősebb lánya, Hanna ma lett tizenhét éves, és édesapja hatalmas fogadást rendezett a tiszteletére. A kertet is kivilágították, színes lampionok szórták fényüket, mindenhonnan vidám beszélgetést és nevetést lehetett hallani.

Folyamatosan érkeztek a vendégek, Budapest leggazdagabb családjai és az arisztokrácia képviselői. Persze, utóbbiak közül csak azok, akik nem érezték rangon alulinak egy gazdag zsidó kereskedő barátságát.

Hanna gyönyörű volt. Az égszínkék, földig érő ruha, amelyet ma reggel kapott az édesapjától, kiemelte karcsú derekát, hosszú lábait, és vörös haja súlyosan omlott a vállára. Kék szeme ragyogott a boldogságtól, az arca kipirult. Főleg amikor nagynénje, Elvira néni lépett be az ajtón, a fiába karolva. Hanna úgy érezte, menten kiugrik a szíve, ahogy megpillantotta az unokabátyját. Bánkuthy Mór szőke haja mindig a szemébe lógott, huszonhárom éves volt, vicces és könnyed. Hannát teljesen lenyűgözte. Nem akarta meghallani a szüleit, akik sokszor beszéltek arról, hogy micsoda léhűtő, szórja a pénzt, és nem lehet rá számítani. Kern Márton ki nem állhatta a fiatalembert, mert mindig valami sunyiságot érzett rajta, Ráhel pedig aggódva figyelte legidősebb lánya rajongását. Nem ilyen partit képzelt a lányának, arról nem is beszélve, hogy unokatestvérek… De Hannát mindez nem érdekelte, csak az az érzés, amikor Mór ránézett. Olyankor repesett a szíve.

A fiú most is azonnal hozzálépett, megfogta a kezét, és az ajkához emelte, miközben le sem vette szemét Hanna arcáról:

– Hannácska, elbűvölő vagy! Az első táncot nekem adod?

– Móric, az a Papáé – válaszolt Hanna, elalélva a kézcsók forróságától és Mór tekintetétől –, de a következő a tiéd lehet!

– Alig várom! És ha most megbocsátasz…, a Mamának szüksége van rám – intett Elvira felé a szemével, és újra belekarolt az édesanyjába. Hanna csak nézte…, és nem tudott betelni vele. Nagyon tetszett neki a fiú.

Húga, a tizenöt éves Annie a belépő vendégeket figyelte. Élénk, sötét szeme ide-oda járt, fekete, göndör haja pedig jó álcának bizonyult, elrejtette gúnyos mosolyát. Neki volt a legkevésbé fontos ez a bál, nem szerette a nagy felhajtást. Bal kezével most is azt a foltot próbálta elrejteni, amelyet az imént ejtett halványsárga ruháján. Mindenkire tett egy vicces megjegyzést, persze csak halkan, hogy meg ne bántsa őket:

– Odanézz, Hannika, az öreg Weiss néni parókája kicsit félrecsúszott! Biztos, hogy nem szomjas már az öreglány! – lökte oldalba a nővérét, kizökkentve Hannát, akinek még mindig Móron járt az esze. – És látod azt a fiút? Állítólag hatalmas vagyont örököl! Remek parti! El ne szalaszd! Csak kár, hogy a bal lábára sántít… – kuncogott, és Stein Ernőre mutatott, aki félszegen téblábolt szülei mellett.

– Annie! Viselkedj! Szegény fiú nem tehet róla… Nem ér gúnyolódni rajta! – szólt rá a nővére, és ragyogó mosollyal fordult az újonnan érkezők felé. Annie picit elszégyellte magát, érezte, Hannának igaza van. De aztán gyorsan túllendült az egészen, és újabb áldozat után kutatva elindult feltérképezni a vendégeket. Sokan voltak, minden lányon estélyi ruha, minden fiú szmokingban. Hát igen, Goldmann Ráhel és Kern Márton bálján megjelenni igazi státuszszimbólumnak számított: aki ide meghívást kapott, annak volt mit a tejbe aprítania, vagy legalább annyi címe, rangja, amely ki sem férne egy sorba, ha le akarnánk írni.

Annie-nak jó szeme volt rá, hogy kitalálja az emberek szándékát. Most is pontosan tudta, hogy a Weiss nénit kísérő fiúk kizárólag a jó parti kedvéért jöttek: az apjuknak ruhagyára volt, biztos remek fúzió lenne, ha Sámuel vagy Gábor megkaparinthatná majd egyszer Hanna kezét. Hatházy gróf és felesége a kölcsön miatt voltak itt, nevük még jól csengett, de Kern Márton segítsége nélkül az utcára kerültek volna. És Bánkuthy Mór…, őt aztán végképp ki nem állhatta. Mindig is idegesítette a fiú hízelgése, és iszonyatosan dühítette, hogy Hanna körül legyeskedik. No és a többiek, a sok pénzsóvár léhűtő – ahogy Annie magában hívta őket –, mind ott tolongtak az asztaloknál, amelyek bőségesen meg voltak pakolva kaviárral, salátával, gyümölccsel. Az inasok pezsgőt és üdítőitalokat szolgáltak fel, a zenekar halkan játszott, az ebédlőben már megterítettek a vacsorához. Annie szerencsétlenségére belebotlott az öreg Cziráky báróba, aki nagyothallott, ráadásul mindig rosszul mesélte a vicceket – Annie most is kénytelen volt végighallgatni egyet:

– Annika, tudja-e, hogy hívják a holland bankárt? – kapta el a kezét az öreg.

– Nem tudom, Cziráky bácsi – felelt illedelmesen Annie, és szabadult volna, minél hamarabb.

– Háh! Persze hogy nem tudja, kislány! Megmondjam? Stex van Boeven! Haha! Jó, mi?! Van bőven! Stex! Lóvé! Pénz!

Annie elmosolyodott, végül is a vicc jó volt, meg illett is ide:

– Ezért van ma itt a bácsi is, nem?! Hisz a Papa pénze úgy vonzza az embereket, mint a fény a lepkéket! – mondta, direkt halkan, mivel pontosan tudta, hogy az öreg süket, mint az ágyú, nem hallja meg a válaszát.

– Annie, még egy ilyen, és mehetsz fel a szobádba! – Az édesanyja viszont, aki épp ebben a pillanatban lépett mellé, kitűnő hallással rendelkezett, és minden szót tisztán értett.

– Igenis, Mama. De akkor is ez az igazság! – nézett Annie villámló szemmel az édesanyjára.

– Van, amikor jobban tesszük, ha nem mondjuk ki azt, amit gondolunk! – simogatta meg a lánya kezét Goldmann Ráhel, és hosszan nézett Annie után, aki dacos léptekkel indult a terasz felé. – Lesz még bajom ezzel a lánnyal! Túlságosan okos és egyenes…, nem lesz könnyű élete! – gondolta, ahogy figyelte a mérgesen lobogó fekete fürtöket, Annie energikus járását. – Mein Gott! Tiszta apja! – sóhajtott, és szemével a férjét kereste.

Kern Márton férfiakkal körülvéve szivarozott a teraszon. Szenvedélyesen szerette a jóféle dohányt: a szivarkákat, a szivarokat és a cigarettákat egyenesen Kubából hozatta. Nem szórta a pénzt, de erre soha nem sajnált egyetlen fillért sem. Ezek voltak a gyengéi. Na meg a könyvek. Az évek során hatalmas könyvtárat hozott létre, amelynek alapját még édesapja nevelési könyvei és verseskötetei adták – apja rajongott a versekért. Márton maga is szerette a költészetet, és örömmel forgatta a frissen megjelent regényeket vagy üzleti könyveket is. Órákat töltött kedvenc karosszékébe süppedve a könyvtárszobában, ölében egy-egy remek olvasmánnyal. Ilyenkor megállt számára az idő, megszűnt az üzlet, a pénzügyek…, csak a betűk voltak és ő. Amikor rájött, hogy Hanna lánya örökölte tőle a szépirodalom iránti szenvedélyét, Annie pedig a természettudományos könyveket bújta, a szíve megtelt boldogsággal.

Fanni, a legkisebb Kern lány, édesanyja háta mögé bújva figyelte az eseményeket. Szörnyen izgatott volt, mert ez volt az első alkalom, hogy ő is lent maradhatott a vendégekkel, nem kellett felmennie aludni a dadussal. Életében először volt rajta olyan ruha, amely a térde alá ért, a mentazöld tükörbársony kiemelte üdeségét. Tizenkét éve összes komolyságával állt, és igyekezett mindent megjegyezni, amit látott: a ruhákat, az emberek nevét, a viselkedésüket… – ez amúgy is a kedvenc foglalatossága volt, megfigyelte az embereket, aztán elképesztő tehetséggel utánozta őket. Vörösesszőke göndör haját most édesanyja megzabolázta, szoros fonatba szorította, de néhány fürt kiszabadult, és szeplős arca körül röpködött, aranyló keretbe vonva különleges, zöldeskék szemét, amely most is a vendégeket vizslatta. Megjegyezte a mozdulataikat, hogy aztán másnap, amikor már maguk voltak a nővéreivel a hálószobájukban, mindegyiket eljátszhassa.

Vacsora után a vendégsereg felköszöntötte Hannát, aki édesapja karján eltáncolta élete első keringőjét. Elegánsan siklottak a parketten, a magas, őszülő halántékú Kern Márton és a tizenhét éves, karcsú lány a kék selyemruhában. Ráhel nézte őket, és végtelen hálát érzett, amiért az élet ilyen férjjel és három csodálatos gyermekkel ajándékozta meg. Goldman Ráhel ragyogó szépségű nő volt, a burgundivörös estélyi ruha tökéletesen simult az alakjára, amely ma is sok férfi tekintetét vonzotta. Mahagóni tincseit gondosan kontyba tűzette, és az igazgyöngy tiara, melyet Hannácska születésekor a férjétől kapott, kiemelte kék szemét, hosszú, karcsú nyakát.

Fanni is Hannát bámulta, iszonyatosan szeretett volna olyan szép és felnőtt lenni, mint a nővére. Annie, aki a terasz egyik oszlopának támaszkodott, az örök kívülállók cinizmusával figyelte az eseményeket. Őt ez az egész hidegen hagyta. Sokkal inkább szaladt volna már a kert hátsó részébe, a kis üvegházba, kedvenc növényeihez és Brúnó kutyához.

A Varázs utca csendes volt, csak a Kern-villából szűrődött ki a muzsika. Ekkor egy alak tűnt fel a sarkon, cipősarkának kopogása felvette a zene ütemét. A vékony, rövid kabátkát viselő nő egy kopott bőröndöt cipelt, haját selyemkendő takarta, gyors, apró léptekkel közeledett. Elhaladt a kivilágított főbejárat előtt, majd benyitott az oldalsó kiskapun, csomagját felvonszolta a tizenkét lépcsőfokon, és bezörgetett. Az ajtót nyitó kézilánynak fáradtan csak ennyit mondott:

– Jó estét. Az új nevelőnő vagyok.

Második fejezet

„A régi magyar családok ama leányait, akik a Kunságban,
a Jászságban, de mindenekelőtt a városokban nőnek fel, és nincs
jövőjük, e leányokat vennénk azokra az alapítványi helyekre,
amelyeket községeik biztosítanának. Őket valódi gondoskodással
nevelőnőkké képeznék ki a magyar nemesi nők nevelésére.”
B. T.

Fényes Veronika egész életét leánynevelő intézetekben töltötte. Születésének körülményeit homály fedte, senki sem tudott semmit, csak azt, hogy az édesanyja meghalt a születésekor, az apja pedig eltűnt: hiába keresték, nem akadtak a nyomára, mintha a föld nyelte volna el. A furcsa ügy meglehetősen nagy port kavart Pesten, de nem sikerült felderíteni, mi is történt valójában. Így bűncselekmény hiányában lezárták az ügyet, és az egész a feledés homályába merült. A csecsemő, akit a halott édesanyja mellett találtak, épphogy lélegzett, de valamilyen csoda folytán életben maradt. Egyetlen és legközelebbi rokona, a nagynénje vette magához, aki angolt és franciát tanított egy lányok számára fenntartott bentlakásos iskolában. Gizella néninek nem volt gyermeke, így először kétségbeesett, de mivel nem volt választása, befogadta elhunyt húga lányát. Veronika apjáról semmit sem sikerült kiderítenie, pedig évekig kerestette. Néhány nem megerősített információból arra lehetett következtetni, hogy Fényes Ede külföldre távozott, és elhajózott Amerikába. Soha semmilyen hír nem jött többé róla.

Gizella néni – aki egy beteljesületlen szerelmi ügy miatt sosem ment férjhez – megszokta, hogy egyedül él. Veronika érkezése így fenekestől felforgatta a csendes, nyugodt életét. Kis lakása, mely közel volt az iskolához, megtelt gyerekkacajjal, lányos sugdolózással és titkokkal. A néni ugyanis nem az a tipikus, rosszkedvű vénlány volt, amilyennek egy magányos nyelvtanárnőt képzelnénk, hanem egy okos, határozott, felvilágosult nő, aki rájött, hogy meg tud állni a saját lábán is. Nem akart már férjhez menni, életét házasság nélkül is teljesnek érezte, és Veronikával a gyermekáldás is megadatott neki. Rajongásig szerette unokahúgát, és elhatározta, hogy mindenre megtanítja, amit ő tud. Így történt, hogy Veronika tizenkét éves korára folyékonyan beszélt angolul, németül és franciául, olvasott latinul, és jártas volt az irodalomban, a történelemben és a természettudományokban. Ekkor már ő is abba a református leánynevelő intézetbe járt, melynek igazgatója Gizella néni lett.

Veronika jól tanult, szorgalmas volt és kíváncsi, Gizella néni roppantmód büszke volt rá. Esténként a néni dolgozatokat javított, órákra készült, Veronika pedig tanult, vagy olvasott mellette a kanapén. Szerették ezeket az együttléteket, a közösen elkészített vacsorákat és a nagy beszélgetéseket. A kislány egyetlen pillanatig sem érezte azt, hogy árva, hiszen ott volt neki a néni: anya, apa és nagynéni egy személyben. Az édesanyjáról sokat kérdezett, Gizella néni pedig igyekezett kimerítő válaszokat adni. Az első ajándék, melyet a nénitől kapott, egy ezüstkeretes fénykép volt, amely az édesanyját ábrázolta. Gizella néni elmondta, hogy a fotó egy kiránduláson készült a Hármashatár-hegyen, azon a tavaszon, amikor anyja Veronikát várta. A Mama haján megcsillant a napfény, a szeme nevetett, és hatalmas pocakján nyugtatta a kezét. És… bár a fotó fekete-fehér volt, Gizella néni már annyiszor mesélt a húga mézszőke hajáról és borostyánszín szeméről, hogy Veronika színesnek látta. Elalvás előtt minden este az utolsó pillantása a fényképre esett, és félálomban mindig elsuttogta:

– Jó éjszakát, Mama!

Boldog évek voltak, a néni és a kislány kitöltötték egymás életében az űrt, Gizella néni Veronika szüleiét, Veronika pedig a néni soha nem volt férjét és gyermekét.

Aztán azon a télen, amikor Veronika tizennégy éves lett, minden megváltozott. December eleje óta nagyon hideg volt, mindennap fagyott, az emberek fázósan húzták össze magukon a télikabátjukat, siettek, igyekeztek minél hamarabb meleg helyre jutni. A lánynevelő intézet alagsorában az öreg, széntüzeléses kazán nyögött, pufogott, nyelte a szenet, próbálta felmelegíteni a nagy, huzatos épületet. Gizella néni éppen egy újabb szénszállítmányt rendelt – a héten már a másodikat, mert azt semmiképp sem vette volna a szívére, hogy a lányok fázzanak –, amikor Imre bácsi, az öreg gondnok, lélekszakadva rontott be az igazgatónő irodájába:

– Nagyságos igazgató asszony! Baj van, nagy baj van!

Gizella felnézett az íróasztalán lévő papírokból:

– Nyugodjon meg, Imre, és mondja el, mi az a nagy baj! – szólt a szokásos, megnyugtató hangján.

– A kazán! A kazán, asszonyom…, leállt, és az istennek sem tudok újra életet lehelni bele!

– Ajjaj! Ez bizony tényleg nagy baj! Máris hívom a szerelőket, maga meg addig is vitessen minden osztályterembe parazsas melegítőt, a refektóriumban pedig gyújtsanak be a kandallóba! Reméljük, estére megjavul a kazán, és a hálótermekben nem fognak fázni a lányok! Itt az irodában és a tanári szobában üzemeljék be a fatüzeléses kályhákat!

– Igenis, asszonyom! – nézett ijedten az öreg gondnok Gizellára, majd indult is teljesíteni a kérését.

Gizella a szerelőkért küldetett, végigjárta a helyiségeket, mindent maga ellenőrzött, a nevelőkkel együtt meleg harisnyát és pulóvert osztott a lányoknak a raktárból, meg nem állt egész nap.

Sötétedett már, amikor fáradtan lepihent az igazgatói iroda kanapéjára, éppen csak tíz percre – mondta magának –, de elnyomta az álom. Veronika talált rá este kilenc órakor. Ahogy benyitott az iroda ajtaján, köhögés fogta el: odabent a kályha kialudt, és ontotta magából a füstöt. Veronika gyorsan kinyitotta a nagy, szárnyas ablakokat, és segítségért kiáltott, de addigra Gizellán már nem lehetett segíteni. A tízperces pihenőből örök álom lett, az igazgatónő ott feküdt a kanapén, jobb keze élettelenül lógott lefelé, de az arca nyugodt volt. Álmában érte a halál.

Veronika teljesen magára maradt. Az intézet egyik tanára, Zsoldos tanár úr, aki nagy tisztelője volt Gizellának, segített neki eladni a kis lakást, és beköltöztette az intézet kollégiumába. A lakás árából futotta a tandíjra és a kollégiumra is, Zsoldos tanár úr mindent elintézett. A lány pénzét betette a bankba, és lelkiismeretesen kezelte a nagykorúságáig.

Amikor Veronika a nagy hálóteremben először hajtotta álomra a fejét, párnája alól előhúzta az ezüstkeretes fényképet, végigsimított a nevető szemeken, a ragyogó arcon, és halkan, sírdogálva suttogta:

– Jó éjszakát, Mama! – Majd gondolatban még hozzátette:

– Jó éjt, Gizella néni…

Szerencsére, mivel kedves volt és alkalmazkodó, a lányok hamar megszokták, hogy ő is velük lakik. Az évek során barátnője is akadt, Olga, akivel megfogadták, hogy sosem hagyják el egymást. A kollégiumi évek hamar elrepültek, és amikor Veronika megkapta a záróvizsga eredményét – természetesen kiváló minősítéssel –, hirtelen rádöbbent, hogy nincs hová mennie. Így két évig még az intézetben maradt, nevelőnőként és nyelvtanárként. Addigra már nagyon sürgetően érezte, hogy szüksége van valami újra, változásra, így elhatározta, hogy kilép a nagybetűs életbe. Fáradhatatlanul bújta az újságok álláshirdetéseit, és amikor felfedezte a Kern család hirdetését a Pesti Napló állásajánlatait böngészve, megdobbant a szíve:

Talán ez fogta meg leginkább: a Varázs utca. A fantáziája elragadta, rögtön egy csodás otthont képzelt maga elé, három szöszi angyalkával, akik a kapunál várják az új nevelőnőjüket. Azonnal kikereste a térképen, merre is van, és amikor látta, hogy Buda csendes részén, ahol a tehetősebb emberek laknak, elhatározta, hogy jelentkezik.

Mindennap izgatottan várta a postást, míg végre egy hét elteltével megérkezett a válasz: felvették!

Ellentétes érzések kavarogtak benne aznap, amikor összecsomagolt, és búcsút vett az intézettől, a kollégiumtól: egyrészt majd megszakadt a szíve, hogy el kell hagynia a megszokott, jól ismert helyet, és Zsoldos tanár urat, aki mindvégig mellette állt. A lányokkal sokáig sírtak, könnyeiket törölgették, nevettek egymást ölelgetve, megígérve, hogy írnak, persze hogy írnak… A végzősök is mind pakoltak, volt, akiért a szülei jöttek, volt, aki egyedül utazott haza vagy Svájcba, Párizsba… Érezték, hogy itt valami végérvényesen lezárult, és tudták, ezek az évek örök nyomot hagynak bennük. Veronika még utoljára megölelte a lányokat, akikkel együtt nőtt fel, és azokat is, akiket tanított, majd odalépett a legjobb barátnőjéhez, Olgához:

– Mi ketten, minden ellen… – suttogták egymás hajába. Ott álltak szorosan összekapaszkodva, mintha sosem akarnák elengedni egymást.

– Tudod, én még pár hétig itt leszek. Írj vagy gyere! Végül is nincs olyan messze az a csudálatos Varázs utca! Találkozunk! – bátorította Olga, meghatottan nevetve.

– Igen, persze! Találkozunk! – szipogta Veronika, aztán lecsukta a bőröndje tetejét, és hatalmas sóhajjal kilépett a kollégium kapuján.

Omnibusszal ment ki Hűvösvölgybe, majd felgyalogolt a meredek utcákon. A bőrönd súlya húzta a karját, és az egész napos izgalomtól furcsa remegés volt rajta, ám ahogy befordult a Varázs utcába, egyszeriben úgy érezte, hogy eluralkodik rajta valami megmagyarázhatatlan nyugalom. Új erőre kapva indult a 18-as számig, amely kivilágított termeivel, színes lampionjaival már messziről magára vonta a figyelmét. A házból keringő hangjait hozta a lágy esti szellő, és Veronika lába automatikusan felvette a zene ütemét. Elhaladt a főbejárat előtt, belökte az oldalsó kiskaput, felcipelte a bőröndöt a lépcsőkön, és bezörgetett. A kézilány, aki ajtót nyitott, mosogatástól vizes kezét a kötényébe törölgette, és kíváncsian nézett az idegenre.

Veronika csendesen csak ennyit mondott:

– Jó estét. Az új nevelőnő vagyok.

Harmadik fejezet

„A nő… az egész emberi nem (…) azon fele, amelynek sokkal könnyebb
jobbnak lennie, amelynek egész rendeltetése az, hogy
angyal maradjon. Angyal, földi ruhában, báj és szépség, szelídség
és jóság által; és nem egyedül ezek, hanem egyszersmind az értelem,
fenség és erő által is! Ilyennek kell lennie és akkor ő – minden.”
B. T.

A bál utáni reggelen a három Kern lány későn ébredt. Fanni volt fent leghamarabb, és izgatott mocorgásával felverte a nővéreit is.

– Fanni! Maradj már! Aludni akarok! – vágta hozzá a párnáját dühösen Annie, és kócos fejét a fal felé fordította.

– Kedves kisasszonyok, bátohrkodom megjegyezni, hogy a hasukhra süt a nap! – affektált most Fanni, éppen úgy, mint a Papa inasa, Emil. Emil nagyon szabálykövető és szigorú volt, de a lányok pontosan tudták, hogy aranyból van a szíve. – És szhíveskedjenek kidugni a lábacskáikat a paphlan alól, vaaaaaagy… – Fanni diadalüvöltéssel ugrott Hanna ágyára, és eszeveszett módon csiklandozni kezdte. Hanna persze már ébren volt, nevetve tiltakozott, majd mindketten átmásztak Annie-hoz, és csiklandozták, ahol érték. Annie előbb dühösen nyöszörgött, aztán ledobva a takarót, felkiáltott:

– Ha harc, hát legyen harc! – És a testvéreire vetette magát. A három lány éktelen sikítozásba és viháncolásba kezdett, teljesen egymásba gabalyodtak, ahogy párnákkal püfölték, paplannal dobálták és csiklandozták egymást.

Így látta őket először Veronika, aki halkan lenyomta a nagy, kétszárnyú ajtó kilincsét, és a keskeny résen át bekukucskált a lányok szobájába. Olyan szép pillanat volt, hogy a kis nevelőnő időskorában is emlékezett arra a képre, ahogy először megpillantotta a Kern lányokat: három kipirult, játékba feledkezett lányarc úszott a fehér dunnafelhőben, három kócos fej, vörös, szőke, fekete hajzuhatag röpködött, meztelen talpak, hálóingből kilógó karok csépelték egymást, és a zsalugáter redői közt beszűrődő reggeli fényben porszemek kavarogtak e körül a hatlábú, hatkarú, háromfejű, paplantestű keleti istennő körül, aki maga volt a vidámság. Veronika szívébe örökre beleégett ez az első, elsöprő erejű találkozás. Amikor az élet nehéz volt, igazságtalan és szomorú, ez a kép nyújtott vigaszt. Neki a lányok mindig ilyenek maradtak: három nevető, kócos kobold, tele élettel.

Hanna vette észre először. Abbahagyta a sikoltozást, igyekezett rendezettnek látszani, és próbálta csitítani a húgait is, akik még mindig egymást csipkedték:

– Lányok, álljatok le! Maradjatok már! Annie! Nem hallod?!

A félbemaradt párnacsatától szédülten állt meg most Annie és Fanni, és az ajtó felé fordították a fejüket. A kétszárnyú ajtó kitárult, és egy valószínűtlenül vékony, kedves arcú fiatal nő állt a nappaliból bezuhogó reggeli fényben. Mézszőke haján napsugár játszott, okos, borostyánszín szeme a lányokat fürkészte. Ha Gizella néni most látta volna, könnybe lábadt volna a szeme, annyira hasonlított az édesanyjára.

A három Kern lány egy ideig hunyorogva nézte, a hálóruhájukat igazgatták, próbálták megzabolázni a rakoncátlan fürtjeiket, majd Hanna szólalt meg:

– Jó reggelt, kisasszony!

Erre Fanni is elvigyorodott, és a nővérei háta mögül elkiáltotta magát:

– Jó reggelt, kisasszony!

Csak Annie maradt néma, szúrós szemmel méregette az ajtóban álló alakot, egészen addig, míg Hanna szolidan bokán nem rúgta – ekkor nagy kegyesen megszólalt végre:

– Jó reggelt, kisasszony. Már ha egyáltalán kisasszony…, vagy inkább szólítsu…

– Annie, elég! – sziszegett rá Hanna, és kedvesen a jövevényhez fordult:

– Elnézést, kisasszony, a húgom még jó néhány illemórára szorul! Ugye, Annie?!

Annie nemes egyszerűséggel kinyújtotta a nyelvét a nővérére, és hátat fordított.

Veronika nagy levegőt vett, és minden bátorságát összeszedve belépett a lányok hálószobájába. Egy pillanatra átsuhant a fején a gondolat, hogy biztosan jól tette-e, amikor jelentkezett az állásra, de gyorsan elhessegette. Megköszörülte a torkát, és halk, de határozott hangon így szólt:

– Kisasszonyok! Mától én látom el önök körül a nevelőnői feladatokat. A nevem Fényes Veronika, a megszólításom: Veronika kisasszony. Ha jobban megismerjük egymást, lehet, hogy megengedem, hogy Veronikának hívjanak. Remélem, szép napokat töltünk majd együtt. Hogy ez az idő mennyire lesz kellemes, az az önök viselkedésén múlik. Kérem, ne feledkezzenek meg arról, hogy fiatal hölgyek, akiknek megadatott az a csodálatos lehetőség, hogy tanulhatnak. Én mindent el fogok követni, hogy gyarapodjon a német-, francia – és angoltudásuk, jártasak legyenek az irodalomban, a történelemben, a matematikában és a természettudományokban, és mindemellett a helyes viselkedés szabályait is elsajátítsák.

Mondandója végeztével végigsimított a haján, majd a ruháján. Mindig így tett, ha ideges volt, ezzel próbálta leplezni, mennyire izgul. Remélte, hogy a jól begyakorolt mondatok, melyeket még Gizella néni tanított, hatásosak lesznek. Ám Fanni váratlan reakciója azonnal kizökkentette: a kislány minden előzmény nélkül hozzászaladt, és megölelte. Átfonta a karjaival, és nagy, zöldeskék szemét az arcára függesztette:

– A kisasszony olyan szép! És a neve is gyönyörű: Veronika!

– Fanni, mit művelsz? – korholta Hanna, aki legidősebbként igyekezett felnőttesen viselkedni.

– Hanna kisasszony, nincs semmi baj. Fannit elragadták az érzelmei, ez gyakran megesik az ő korában. Ha magunk között vagyunk, ez nem jelent problémát, idegenek előtt meg majd megtanítom, hogyan viselkedjen. Igaz, Fanni kisasszony? – És kedvesen megsimította a röpködő, vörösesszőke fürtöket. Fanni ragyogó mosollyal bólintott, és arcát belefúrta Veronika ruhájába.

– Egyáltalán minek nekünk nevelőnő?! – fordult ekkor újra a lányok felé Annie. – Mi, Hannával úgyis a belvárosba járunk leánygimnáziumba, Fanni az egyetlen, aki itthon tanul. Legyen csak az ő nevelője, ha már így egymásra találtak!

– Annie! Most már tényleg elég! – ripakodott a húgára Hanna, és elkapta Annie csukóját. – Mi a frász ütött beléd?!

– Semmi. Nekem nincs szükségem nevelőnőre. Fogadjunk, mindenből többet tudok, mint ő! – Azzal kirántotta a kezét Hannáéból, és kirohant a nagy ajtón, majdnem elsodorva Veronikát.

Ám a kisasszonyt is kemény fából faragták, halkan, olyan határozottan szólt Annie után, hogy az megállt:

– Ha valóban így van, Annie kisasszony, ígérem, nem szólok bele a dolgába. Bár a helyes viselkedés terén már egészen biztosan leköröztem… – nézett kihívóan Annie-ra jellegzetes, kedves kis mosolyával, amelyet a lányok később annyira megszerettek.

Annie-nak elakadt a szava, nem számított rá, hogy Veronika így kiáll magáért. Aztán csak megvonta a vállát, és mezítláb, hálóingben lerobogott a lépcsőn. Az ablakon át látták, hogy a kert végében lévő kis pavilonba tart, nyomában ügetett Brúnó kutya, és a következő pillanatban mindketten eltűntek a kíváncsi szemek elől.

Ráhel percek óta nézte a jelenetet, a lányok sikítozására jött elő a konyhából, ahol a reggeli kávéját kortyolgatta, és most felfelé tartott a lépcsőn. Annie mellette is elszáguldott, tudomást sem véve az édesanyja rosszalló tekintetéről.

– Kisasszony, látom, megismerkedett a lányaimmal – sóhajtott. – Bizonyára egyetértünk abban, hogy mekkora szükségük van önre. Én igyekszem rendet tartani köztük, de az apjukat bármikor az ujjuk köré csavarják, és ő mindent rájuk hagy. De nyugodjon meg! Nem mindig ilyenek! Ennél sokkal rosszabbak is tudnak lenni… – Ráhel persze a végén már nevetett.

– Nagyságos asszony, mindent elkövetek, hogy ön és a méltóságos úr elégedettek legyenek.

– Ebben biztos vagyok. De most, lányok, egy-kettő, öltözködés, igyekezzetek! Kató a platános teraszon terített! Mindenkit várok a reggelinél! – Ekkor a nevelőnőre nézett:

– Természetesen magát is, kisasszony.

Hanna szó nélkül indult a fürdőszobába, Fanni viszont Veronikát nézte:

– Ugye, Veronika kisasszony, segít nekem felöltözni?

A nevelőnő elmosolyodott:

– Fanni kisasszony, tizenkét évesen az ember már tud egyedül is öltözködni! De a haját szívesen kifésülöm, ha szeretné!

– Szeretném! Jaj, nagyon is szeretném! – bújt hozzá újra Fanni, majd beszaladt a gardróbba öltözködni.

Veronika, ahogy egy pillanatra magára maradt, lehuppant a nagy, kék-fehér csíkos kárpitú füles fotelba, és elmosolyodott. Az első pillanatban szívébe zárta a lányokat, még Annie undokoskodása sem vette el a kedvét. Eltökélte magában, hogy ő lesz a világ legjobb nevelőnője, és ettől semmi nem tántoríthatja el. Feltett szándéka volt, hogy a Kern lányok a legilledelmesebb és legokosabb kisasszonyok legyenek egész Budán. De még Pesten is.