A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Willow Winters: Then You Are Mine (Shame on You #3), 2021

Fordította
VARGA CSABA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Miattad bízom (Julia és Mason 1.), 2021

Miattad remélek (Julia és Mason 2.), 2021

Érted küzdök (Kat és Evan 1.), 2021

Érted élek (Kat és Evan 2.), 2021

Könyörtelen (A bűn szívében 1.), 2022

Szívtelen (A bűn szívében 2.), 2022

Féktelen (A bűn szívében 3.), 2022

Végtelen (A bűn szívében 4.), 2022

Első csók (A bűn klubja 1.), 2023

Második esély (A bűn klubja 2.), 2024

Copyright © 2023. Then You’re Mine by Willow Winters.
Published by arrangement with Bookcase

Literary Agency.

Hungarian translation © Varga Csaba, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-81-2

Ez a történet a képzelet szüleménye. A benne lévő nevek, alakok, helyek és események kivétel nélkül a szerző képzelőerejének termékei.

Bárminemű hasonlóság valós személyekkel vagy eseményekkel kizárólag a véletlen műve. A regényben szereplő alakok valamennyien tizennyolc évesek vagy annál idősebbek.

Willow Winters, a USA Today és a Wall Street Journal sikerlistáján előkelő helyen szereplő regényíró vadonatúj, provokatív történetében ellátogathatunk az erkölcstelen gazdagok egyik exkluzív klubjába. E történetet azoknak írta, akikben a zűrös fickók, a rosszfiúk iránt lobog a vágyakozás.

Bárcsak már azelőtt ráébredtem volna a veszélyre, hogy idáig fajultak a dolgok! Úgy még közbeléphettem volna. Semmi mással nem törődve ezt a lányt választottam…

Bárcsak vissza tudnék menni a múltba! Még akkor is ezt tenném, ha emiatt soha nem csókolhatnám meg, nem szerethetném és le kellene mondanom arról a nőről, aki mindent eláraszt az elsöprő szerelmével. Lemondani arról az érzelemről, amivel megajándékozott!

Mostanra nyilvánvalóvá vált a teljes igazság: ez az egész az én bűnöm, és már késő bármit is tenni!

Sötét szeméből üvölt a fájdalom és a nyomorúság, az iszonyatos megbánás.

Amikor visszafordul és rám néz, megcsúszik kapaszkodó keze, én pedig kristálytisztán megértem, mindezt azért teszi, mert szerelmes belém.

Arról viszont fogalma sincs, hogy én mennyire szeretem őt!

Nem fogom hagyni, hogy a történetünk így érjen véget!

Romba döntöm az egész világot, ha erre van szükség.

Sosem fogom elengedni Braelynnt.

Az Utolsó szerelem a Bűn klubja-sorozat harmadik regénye. Mielőtt belekezdenénk, mindenképpen ajánlatos elolvasni az Első csókot és a Második esélyt.

„A világban létező összes sötétség sem képes arra,
hogy kioltsa akár csak egyetlenegy gyertya ragyogását is.”

ASSISI SZENT FERENC

PROLÓGUS

Declan

– Legyél jó kislány és szállj le onnan! – kérem Braelynnt nyugodt és hűvös hangon. Bár körülöttünk elég nagy a káosz, a tekintetünk rezzenéstelenül egymásba olvad. A rendőrök hangosan üvöltöznek. A szemem sarkából látom, hogy pofátlan módon a lányra szegezik a pisztolyukat. Elönt a düh és olyan félelem tölt el, amihez hasonlót korábban még sohasem éreztem.

Tágra nyílt szeme üvegesen csillog, és az elmémben még mindig visszhangot vet az, amit alig pár perccel ezelőtt ismert be. Készen állt a halálra, mielőtt kinyitottam volna az ajtót. A halálban keresett volna menedéket, és most jeges elszántsággal néz rám. Elnyeli a szomorúság, a megbánás és az a fájdalom, amelynek létezéséről ugyan tudtam, de nem voltam hajlandó elismerni.

– Most rögtön szállj le az ablakpárkányról, naiv kis kedvesem. Gyere el onnan! – kérem újra, ezúttal halkabban.

A szívem őrjöngve zakatol, és a fülemben lüktet a vér. Braelynn mozdulatlanul néz rám és sötét szemében szomorúság tükröződik. Szinte reszket, mert kintről hideg levegő árad befelé.

– Sosem fogom megbocsájtani neked, ha kárt teszel magadban. Szállj le az ablakpárkányról!

Egy erős széllökéstől Braelynn kissé megtántorodik. Még erősebben markolja az ablakpárkányt, kifehérednek a bütykei, ám a keze erőtlen.

– Gyere ide!

Még határozottabb hangon szólok rá, mert észreveszem, hogy a tekintete a nyitott ablak felé kalandozik.

Félig kilóg a semmibe, de visszafelé csak egyetlen lépést kellene tennie ahhoz, hogy biztonságban legyen. Az egyenruhások ekkor vetik rá magukat. Egyszerűen lerohanják. Nem jó érzés látni, ahogy megmarkolják apró testét, de így legalább megmenekült a haláltól.

Minden önuralmamra szükségem van ahhoz, hogy ne kezdjek el őrjöngeni. Zihálva kapkodok levegő után, mialatt nézem, hogy megbilincselik Braelynnt. Nem tanúsít ellenállást, egyetlen szót sem szól, csak engem bámul. Térdre kényszerítik a kopott szőnyegen, a haját szétzilálta a hűvös szél, az arca kipirult, és bár a tekintete elárulja a kételyeit, mégis rám vár.

Szegény naiv kiscicám!

Mit tettem?

– Mindent rendbe hozok – ígérem neki halkan. Bár nem tudom, hogy hallotta-e, mert a rendőrök kérdésekkel bombázzák. Zűrzavar tombol körülöttünk, és bennem csupán egyetlen kívánság ölt testet: bárcsak elég erős lennék ahhoz, hogy itt és most véget vessek e megpróbáltatásnak!

Annyira jó lenne valahol másutt, valamikor máskor úgy ott lenni Braelynn mellett, hogy pontosan az a férfi lehessek, akire ebben a pillanatban szüksége van!

Hátrabilincselik a csuklómat és a mögöttem álló seggfej megpróbál elrángatni az ajtó felé. Én azonban szilárdan megvetem a lábam.

Nem kellett volna hagynom, hogy idáig fajuljon a helyzet. Hiba volt megengedni, hogy mindez megtörténjen.

– Letartóztatjuk bűnszövetkezetben elkövetett gyilkosság, bűncselekmény elkövetésének támogatása, felbujtás és bűnpártolás miatt!

Csak úgy zúdulnak rám a vádak, miközben Braelynn alig tud talpra állni. Még nem fogta fel teljesen a helyzetet.

Kicsit sem.

Továbbra is felnéz rám, engem bámul. A támogatásomra van szüksége. Segítségre.

Mégis mi a fenéért hagytam, hogy idáig fajuljon ez a helyzet?

Ez a világ nem méltó Braelynnhez.

A szavak égetik a torkomat, miközben a mögöttem elhelyezkedő két rendőr még vadabbul rángat és lökdös az ajtó elé. Könyörtelenül megmarkolják a vállam, és már hiábavalóan próbálok ellenállni nekik.

Jól tudom, mit kell tennem. Megvédem Braelynnt a zsaruktól.

Megvédem saját magától is.

– Ne egyezz bele abba, hogy megmotozzanak! Az ügyvédedet, Michael McHale-nek hívják. Csak a nevét mondd ki, Braelynn! Egyetlen szót se mondj ezen kívül.

A hangom határozottan cseng, miközben talpra rángatják a lányt. Még mindig a hálóinge van rajta. A parányi alakot három megtermett öltönyös férfi veszi körbe.

– Szólalj már meg, Braelynn. Ismételd meg, amit most mondtam! – kiáltom hátrafelé nézve, miközben a zsaruk elvezetnek. Tudom, hogy be kéne fogni a számat, ám mialatt lerángatnak a lepusztult motel keskeny lépcsőin, nem tudom visszafogni magam. Kirobbannak belőlem a szavak, és azt remélem, hogy Braelynn hallani fogja őket.

– Szeretlek! Mindent rendbe hozok!

1. fejezet

Braelynn

Miközben a járőrkocsi hátsó ülésén elvisznek a kapitányságra, a tudatom legmélyén nem hallok semmi mást, csak Declan szavait. Újra és újra. Hiába érzem a friss kávé és a dohos gyorséttermi kaja szagát, semmi sem terelheti el a figyelmemet attól, amit az előbb mondott.

Szeretlek! Mindent rendbe hozok!

A rám törő érzelmektől annyira összeszorul a torkom, hogy még akkor sem tudnék válaszolni a rendőrök kérdéseire, ha akarnék. Belezuhantam egy szakadékba. Még sosem nyelt el ennyire a mélység, ám mégis… Csakis az jár a fejemben, hogy Declan szerelmes belém.

De tényleg szeret?

Ugye nincsen semmilyen más oka arra, hogy ezt állítsa?

Ugye nincs?

Két kezem remeg az ölemben. Összekulcsolom az ujjaimat és a testem meginog a hátsó ülésen, ahogy a kocsi keresztülmegy egy fekvőrendőrön. Az elmémet elárasztják a Declannal kapcsolatos emlékek. Nem tudok semmi másra sem gondolni azon kívül, hogy az ajkamra tapad a szája, engem bámul és hozzám beszél. Fogalmam sincs arról, miként maradhatok életben, miközben ilyen gondolatok örvénylenek a fejemben. Ennél is nagyobb rejtélyt jelent számomra, hogy miként fogjuk átvészelni ezt a vihart.

A tekintetem lassan az első ülés felé fordul. Szemek merednek rám. A zömök testalkatú zsaru mellett egy fáradt tekintetű, sovány nő ül. Ráncos a szeme környéke. Ahogy lassan telik az idő, váltanak egypár szót egymással. Hozzám viszont egyik rendőr sem szól.

A gondolatok még mindig vadul kavarognak a fejemben, amikor a kocsi leparkol a rendőrségnél. A nő segít kiszállni, s most már hátul bilincselik össze a kezem. Durván bánnak velem, fájdalom hasít belém. A sovány alak mormog valamit a társának, aki feltárja előttünk a hatalmas fémajtót, hogy be tudjunk menni a kapitányságra. Ragyogó fényárban úszik a helyiség, és fehérre festett falak vesznek körül.

Felgyorsul a szívverésem, amikor rádöbbenek, hogy senki sem vár idebent.

Bumm, bumm!

Ez így nagyon nincs rendben.

– Miért nem a főbejáraton jöttünk be? – kérdezem, összeszedve minden bátorságomat.

A nő nem válaszolja meg a kérdésem. Amúgy nem volt túl sok értelme annak, amit mondtam. Mégis miért kellett volna a főbejáraton bevinniük?

– Beszélni akarok az ügyvédemmel. Michael McHale a neve.

A másik zsaru halkan felnevet. Mély és férfias a hangja. A szívem most már sokkal vadabbul zakatol, mint korábban a járőrkocsiban vagy a motelben. Az életem során már sokszor kerültem zűrös helyzetbe, ám most minden korábbinál jobban megrémít az, hogy egy rendőr kinevet, csak mert az ügyvédemmel akarok beszélni.

Kijózanító ez a felismerés. Most már sokkal jobban odafigyelek a környezetemre, miközben végigmegyünk egy üres folyosón. Visszhangot vet a lábunk dobogása.

A zsaruk sietősen lépkednek, és én is ezt teszem. Megpróbálom megőrizni a hidegvérem. Azt hiszem, az épület központi helyisége felé megyünk. Meglehetősen nagy ott a hangzavar. Jó páran szövegelnek, a zsaruk parancsokat harsognak, néhányan veszekednek.

Furcsa, hogy ezt hallva eltölt a megkönnyebbülés. Az örömöm azonban csak rövid ideig tart, mert nem megyünk be az emberek közé!

Mielőtt beértünk volna a központi helyiségbe, odafordulunk egy fémajtó felé. A zömök férfi kinyitja, a nő pedig behúz maga után.

Bumm, bumm!

Pont olyan a helyzet, mint a kórházban.

– Szeretnék az ügyvédemmel beszélni – ismétlem meg nyugodt hangon. A két zsaru továbbra sem törődik a kérésemmel.

– Ide álljon!

Fém kattan és lekerül rólam a bilincs. Végre előrehúzhatom a karom, és alaposan megdörzsölöm a csuklómat. Mind a két kezem erősen sajog, pedig igazából nem telt el hosszú idő azóta, hogy megbilincseltek a motelben.

– Köszönöm.

– Nincs miért.

A nő megmarkolja a karom és leültet a fémasztal mögött álló vasszékre. Előbb az egyik, aztán a másik kezemet bilincseli az asztalhoz. Túlságosan meghúzza a fémgyűrűket és a hideg acél belemar a bőrömbe. A zsaru még egyszer ellenőrzi a két bilincset, majd megfordul, hogy kimenjen.

– Az ügyvédemet akarom.

Rám se hederítenek.

Az ajtó bezáródik mögöttük.

Egyedül maradok.

Rám tör a félelem. A kocsiban még csak tompa fásultság lett úrrá rajtam, vagyis hát már akkor is csak ezt éreztem, mielőtt Declan bejött volna a motelszobába. Most viszont újra rettegek.

Szilánkokra hasad a világom.

Lényem minden része összezúzódik és megtelik megbánással. Bárcsak vissza tudnék menni a múltba!

Declan azt állította, hogy szeret, és megígérte, hogy mindent rendbe hoz. Mégis miként? Hogy a fenébe tudna bármit is rendbe tenni? Alig pár órával ezelőtt megesküdtem volna arra, hogy meg fog ölni.

Késő már minden!

Rohadtul hideg van ebben a szobában. Annyira fázom, hogy kénytelen vagyok a jelenre összpontosítani. Egy újabb rémálomba kerültem. A zsaruk csúnya vádakat vágtak a fejemhez a motelban.

Bűnszövetkezetben elkövetett emberölés.

Bűnpártolás.

Felbujtás.

Ezekkel a dolgokkal vádoltak meg, csakhogy… Nem tudom, miért. Valakinek mindent el kellett volna magyaráznia nekem. Meg kellett volna engedniük, hogy felhívjam az ügyvédem. Csak kicsi kell ahhoz, hogy újra kiabálni kezdjek. Azt kellene követelnem, hogy beszélhessek az ügyvédemmel. Ehelyett összeszorítom az ajkam.

A zsaruk szemmel tartanak.

Tudom, hogy azt teszik.

Egy újabb érzelmi hullám dübörög keresztül rajtam. Felfigyelek arra, hogy mennyire reszket a kezem. Többször is nyelek egy nagyot, mert nem szeretném elbőgni magam. Nem vagyok ugyan a testem ura, ám igenis képes vagyok megakadályozni, hogy sírjak. Nehezen, de sikerül.

Hogy a fészkes fenébe történhetett ilyesmi velem? Miért hagytam, hogy ennyire eldurvuljon a helyzet?

Egyre erősebb görcsös fájdalmat érzek a mellkasomban. Nem vagyok hajlandó megengedni neki, hogy átvegye az irányítást. Közben úgy érzem, a testem most jobban kihűlt, mint múltkor, a jéghideg vízben.

Megborzongok a kellemetlen emlék miatt és újra az ajtóra nézek. Ha csak a legkisebb mozdulatot is teszem, a fémlánc megcsörren az asztalon. Bekapcsolják a fűtést, de a halkan zümmögő berendezés nem ad elég meleget. A zúgásán kívül csak a fém csattanását hallom.

Ahogy lassan elbambulok, ráébredek: olyan jó lenne felhívni az anyukámat!

Bárcsak beszéltem volna vele!

Annyira reménytelen a helyzetem. Viszont, ha beszélhetnék az anyámmal, ő képes lenne elérni, hogy úgy érezzem, minden rendben van. Még akkor is, hogy közben tudja, az adott helyzetben semmi sem jó.

Az ajtó hatalmas csattanással kinyílik. Döbbenetes erővel zúdul rám a valóság, és majdnem frászt kapok a zajtól.

Két új zsaru jön be a szobába. Az ajtó egy hangos dörrenéssel bezáródik mögöttük. Megremegek a huzattól. Az egyik pasi borostás, a másik borotvált arcú. Nem tűnnek cseppet sem barátságosnak. Valósággal keresztüldöfnek a tekintetükkel, és ez annyira kellemetlen számomra, hogy kénytelen vagyok elfordulni.

Olyan, mintha máris mindent tudnának. Minden iszonyatos részletet. Elönt a szégyen, amikor az alacsonyabb rendőr egy papírpoharat tesz elém az asztalra.

Feketekávé.

Beszívom az erős illatot és libabőrös lesz a két karom. Sosem szerettem tej nélkül inni a kávét, de most nagyon jólesne a forró ital, talán utána összerendezettebbek lennének a gondolataim.

– Ez az öné – mondja a zsaru. Úgy tűnik, csak most veszi észre, hogy oda vagyok bilincselve az asztalhoz. – Ó, egy pillanat!

Kinyitja az egyik bilincset. Most már mozgatni tudom a jobb kezem.

Nem nyúlok a kávé után.

Lehet, hogy ez csak valamilyen trükk.

Talán azt akarják, hogy az ujjlenyomatom rákerüljön a pohárra.

A legcsekélyebb mértékben sem bízom meg ebben a két alakban. Nem tudhatom, mivel próbálnak meg csapdába csalni. Ehelyett a tenyerem rásimul az asztal lapjára.

– Köszönöm – mormogom halkan. Megpróbálom megőrizni a nyugalmam.

– Nagyon szívesen.

– Az ügyvédemmel akarok beszélni. Michael McHale a neve.

A másik zsaru megrázza a fejét.

– Ebből a helyzetből ő sem tudja kimenteni magát.

Majdnem rávágom, hogy én aztán semmit sem csináltam. Olyan könnyű lenne ezt bizonygatni, és egy ideges hang a fejemben éppen azt szeretné, hogy essünk már túl rajta. Dacosan összeszorítom a szám. Declan azt mondta, hogy maradjak csendben. Egyetlen szót sem lett volna szabad mondanom az ügyvédem nevén kívül. Már azzal is túlmentem a határon, hogy kétszer köszönetet mondtam.

Éppen ezért csendben maradok.

Fémszékek csikorognak a betonpadlón, a zsaruk velem szemben foglalnak helyet. Az iránt érdeklődnek, hogy mégis mit csináltam a motelben.

Rákérdeznek a pénzre.

Declan is érdekli őket.

Egy büdös szót sem felelek. Csupán figyelek és az arcukat bámulom. Nem állnak le, nem adják fel. Lassan telik az idő a túlságosan is hűvös szobában. Ez abból is nyilvánvaló, hogy a kávém már nem gőzölög.

Hidegebb lett.

Sokkal hidegebb van a szobában.

– Egészen biztosan van valami, ami a szívét nyomja. Nyilvánvaló ugyanis, hogy bármire hajlandó lett volna, csak hogy elmeneküljön abból a szobából Mr. Cross elől.

Ezt a magasabb rendőr mondja. Amikor felnézek rá, úgy tűnik, hogy együttérzés ragyog mogyoróbarna szemében. Azonnal kavarogni kezdenek bennem az érzelmek. Kis híján fuldokolni kezdek.

– Mesélje el, hogy mi történt – folytatja a zsaru barátságos hangon.

– Semmiről sem kell mesélnem önnek. – Megbicsaklik a hangom és úgy érzem, elszakad az utolsó szalmaszál is. Megmarkolom az asztal peremét. – Dehát ezt már megmondtam Barlowe és Hart nyomozóknak is a kórházban.

A két zsaru meglepődve összenéz. Megváltozik a légkör. Most először azóta, hogy bejöttek ide, lehullik az arcukról a maszk. Az alacsonyabbik elővesz egy jegyzetfüzetet és értetlenkedő pillantással rám mered.

– Milyen nyomozók…? Mi volt a nevük? Tulajdonképpen mikor is hallgatták ki?

Bumm, bumm!

Hideg borzongás fut végig a nyakszirtemen. Ösztönösen megérzem, hogy baj van és valami nagyon nincs rendben.

– Azt mondtam, hogy az ügyvédemmel akarok beszélni.

Nyelek egy nagyot és a tekintetem ide-oda cikázik a két zsaru között. A szemöldöküket összehúzva bámulnak.

A magasabbik zsaru krákog egyet.

– Nem léteznek ilyen nevű nyomozók. Csakhogy néhány bűnszövetkezet ezzel a módszerrel próbálja megfélemlíteni a saját embereit.

Alaposan megnéz magának, és én örülök annak, hogy az asztal eltakarja a testem nagyobbik részét.

– A nőket sem kímélik. Lehetséges, hogy a Cross fivérek két embere adta ki magát rendőrnek. Így szokták próbára tenni a cinkosaikat, hogy azok vallanának-e a hatóságoknak.

– Sajnálatos módon nagyon gyakori ez a módszer – mondja az alacsonyabbik bólogatva. – Valószínűleg azért hazudtak önnek, hogy engedelmességre kényszerítsék. Nagyon hatékonyan lehet így nyomás alá helyezni valakit.

Elködösödik a szemem, nehezemre esik megőrizni a nyugalmamat.

Az asztalt bámulom és megpróbálom mozdulatlanul tartani a még mindig megbilincselt kezem.

Kizárt dolog, hogy Declan ezt tette volna velem. Soha sem vetemedne ilyesmire!

Hiszen szeret!

Egyetlen ember van a világon, akinek hiszek: Declan.

Nem bízom meg ezekben a zsarukban. Soha nem is fogok. Az asztalt bámulom, de így is érzem magamon a tekintetüket. Jól tudom, hogy miért hallgatnak. Így próbálnak meg rávenni arra, hogy én töltsem ki a csendet.

Amúgy szívesen megtenném. Iszonyúan erős bennem a késztetés, hogy megszólaljak. Szinte már fizikai kényszert érzek.

Csakhogy az elmémben újra felhangzik Declan hangja: Az ügyvéd nevén kívül egy szót se szólj, Braelynn. Maradj csendben.

Ismét rám zúdítják a vádjaikat. Bűnszövetkezetben elkövetett gyilkosság, bűnpártolás és felbujtás.

Csakhogy én senkivel sem szövetkeztem gyilkosság elkövetésére. Semmit nem tettem. Mindezt némán bizonygatom magamban.

Semmit nem tettem. Semmit sem csináltam.

Egy erőteljes hang zendül fel az ajtó túloldalán. Egy elegáns öltönyt viselő férfi tűnik fel az ajtóban. Mindenki tudtára adja, hogy ő az én ügyvédem. Haragos arccal beront a szobába és az aktatáskáját lecsapja az asztalra.

– Ebből elég legyen! Nevetségesek a vádjaik, amiket felhoztak! Panaszt fogok tenni zaklatás miatt!

Bár a szavai kemények, a hangvétele nyugodt, sőt igazából laza. Mintha már mindent le is rendezett volna. Mintha ebben a pillanatban kisétálhatnék innen.

– Odabilincselték az asztalhoz?

Az ügyvéd az egyik zsaru szemébe néz.

– Önveszélyesen viselkedett a hölgy.

– Én aztán nem…

– Egyetlen szót se mondjon! – figyelmeztet a magabiztos ügyvéd. A halántékán őszül a haj és egyszerű ezüstkeretes szemüveget visel.

Felemeli a nyitott tenyerét és megvárja, míg bólintok.

– Ön akadályozza a nyomozást – mondja a tőlem jobbra ülő zsaru. – Megnehezíti az igazságszolgáltatás munkáját.

– A hölgy hivatalosan még meg sem érkezett ide a kapitányságra.

Az ügyvéd keresztbe fonja a karját a mellén.

– Most azonnal vegyék le a bilincset az ügyfelemről, vagy feljelentést teszek a szabálytalanságok miatt.

– Válaszokra van szükségünk…

– Arra lett volna szükség, hogy megengedjék a hölgynek az ügyvédje felhívását! Ez a legelső szabály, amit önöknek be kellene tartaniuk. A hölgynek joga van ügyvédhez, és biztosra veszem, hogy e kérésének hangot is adott.

– Kötelességünk elvégezni a kihallgatását, mielőtt felmentenék a vádak alól.

– Mindenről készült jegyzőkönyv? – kérdezi az ügyvéd. – Na, gyerünk! Hadd lássam a hivatalos papírokat! Írásban rögzítették, hogy mik az ügyfelemmel szembeni vádak?

Ez a helyzet egyáltalán nem olyan, mint a tévében látott ügyvédes műsorok. Hangos vita robban ki. Az egyik zsaru már üvöltözik az ügyvédemmel, aki jogszabályokra meg törvénytelenségekre hivatkozik.

Nem tudom, mi a helyzet és nem is követem az eseményeket.

Egyszerűen csak nem akarok itt lenni.

Ki kell mennem innen.

Mire befejezik az üvöltözést, az ügyvédem arca tűzvörös és már nyoma sincs a korábbi nyugodt, profi stílusának.

– Na kérem, pontosan erre számítottam – mondja. – Vegyék le róla a bilincset! Ha esetleg mostanában lesz idejük arra, hogy rögzítsék a felhozott vádakat, akkor közvetlenül kapcsolatba léphetnek velem. Közben azonban számítsanak arra, hogy írásban teszek panaszt.

– De hát forró nyomon haladunk – tiltakozott az alacsonyabbik zsaru. A hangján érződik, már csak a látszat kedvéért hadakozik.

– Maguk visszaéltek a hatalmukkal. Ezzel is pontosan annyira tisztában vannak, mint azzal, hogy nevetségesek a felhozott vádak. Vagy tartóztassák le az ügyfelemet, vagy engedjék el.

A két zsaru összenéz. A magasabbik az égre emeli a kezét, és ezzel leteszi a fegyvert. Fogalmam sincs arról, hogy éppen mibe egyezett bele, de erősen remélem, hogy ki fognak engedni.

Minden olyan gyorsan történt, hogy azt hiszem, közben egyszer sem vettem levegőt.

Az alacsonyabb zsaru egy rosszkedvű horkanással közelebb lép, odahajol és leveszi rólam a bilincset.

– Erre jöjjön, Braelynn – mondja az ügyvéd. Határozottan megfogja a könyökömet, és némán kivezet a szobából. Elindulunk az épület elülső része felé.

– Kértem őket, hogy hadd beszéljek önnel. Kutyába se vettek.

– Világos, hogy ez történt.

Gyors léptekkel haladunk.

– Ne aggódjon, most már minden rendben van.

Ahogy elmegyünk egy recepcióspultra emlékeztető asztal előtt, felfigyelek a műanyag székben ülő megbilincselt férfira. Gyanúsan ismerősnek tűnik. Lassan rádöbbenek arra, korábban hol láttam. Amikor megfordul a mögötte álló pasi is, hirtelen úgy érzem, valósággal kővé dermedek.

Felvillan egy kamera vakuja, és felveszik a másik zsaru adatait is.

Ez az a két pasi a kórházból!

Barlowe és Hart nyomozó…

Rámeredek a megforduló férfira. Észrevesz és gyorsan elfordul. Ezek itt egyáltalán nem nyomozók!

Bilincsbe verve hozták be őket ide.

Édes jó istenem!

Declan csúnyán átvert.

A zsaruk bent a kis szobában igazat mondtak nekem. Declan hazudott. Barlowe és Hart csak próbára tette a hűségemet.

Majdnem elhányom magam.

– Miss Lennox…

Az ügyvéd óvatosan megránt, és ezzel visszahúz a jelenbe. Eltompult aggyal követem. Kiürül az elmém.

Kiérünk a kapitányság előcsarnokába. Éles neonfény ragyogja be a beléptetőrendszer előtti megsárgult linóleumot. Jó páran ülnek itt műanyag székekben. Néhányan közülük hangosan szövegelnek a mobiljukba. A pult mögött ülő rendőrnő türelmesen magyarázza egy idős hölgynek, hogyan kell rendőrségi feljelentést tenni.

– Jöjjön, Braelynn.

Az ügyvédem kedvesen beszél, de erősen fogja a karomat. Legalább annyira szeretne kijutni innen, mint én. Csakhogy most lassítok.

– Visszaviszem a házba.

Lebénulok a félelemtől.

– Megengedik, hogy kimenjek innen?

Felhorkanva elneveti magát.

– Mindaddig, amíg nem emeltek hivatalosan is vádat, azt tehetek, ami csak jólesik. Önnek vissza kell mennie a házba.

– Declan ott van?

– Még nincs – mondja az ügyvéd, és megveregeti a kezem. – Hamarosan viszont ott lesz. Menjünk mi is oda.

Vissza a Cross fivérekhez úgy, hogy Declan nincs ott és nem fog megvédeni?

Persze ebben a helyzetben nem lehetek biztos abban, hogy megvédene. Nem tudom megkülönböztetni egymástól a valóságot és a hazugságot. Egy dolog viszont nagyon is egyértelmű. Segítségre van szükségem, mert nagy bajba kerültem.

2. fejezet

Declan

Egy teljes napot töltöttem a cellában, és közben csakis Braelynn járt az eszemben. Most a rosszulléttel küszködöm és majd’ felrobbanok.

A fogdám nem más, csak egy rohadt üres kihallgatóhelyiség. A megrepedezett, hideg betonpadlót matt szürkére festették. Az acélpadot a padlóhoz csavarozták. A falat valamikor kárpittal vonták be, ám valamikor később ugyanazzal a festékkel kenték le vastagon, mint a padlót. A helyiség üres és hideg, mint egy jégkunyhó…

Basszus! Pontosan olyan dermesztő.

Semmi mást sem hallok, csak a kibaszott óra ketyegését. Ez viszont egyre hangosabbnak tűnik.

Egyedül az ügyvédemmel beszéltem. Csupán olyasmit mondott el nekem, amit már amúgy is tudtam… A hatóságoknak negyvennyolc órájuk van arra, hogy fogást találjanak rajtam. Kétség sem férhet ahhoz, hogy minden tőlük telhetőt megtesznek a siker érdekében. Megpróbálnak valamit rám húzni, vagy gyorsított eljárásban rács mögé küldeni.

Fizetni fog az, aki mindezért felelős! Tönkreteszem. Nemcsak a bűnösöket pusztítom el, de mindent és mindenkit, amit és akit valaha is szerettek!

Hátrahajtom a fejem és megtámaszkodom a téglafalban. Nem tudom eldönteni, hogy tényleg hideg van-e idebent, vagy csak a testem feladta a küzdelmet. Hadban állok önmagammal. Kemény küzdelem árán próbálom meg elérni, hogy ne reagáljak minden alkalommal, amikor újra átélem, miről beszélt Braelynn és mit tett. Huszonnégy órám volt arra, hogy felidézzek magamban minden pillanatot. Megmenthettem volna, hogy utána kisétáljak az életéből…

Az egyetlen helyes dolgot kellett volna tennem az ő érdekében.

Utálom önmagam.

Igazából ez itt a lényeg. Rohadtul utálom magamat azért, amit elkövettem. Csakis arra vágyom, hogy rendbe jöjjön az élete, és persze rendbe akarom hozni ezt az egészet.

Kiszárad a szám és lassan lecsukódik véreres, fáradt szemem.

A zsaruk még csak azt sem hajlandók elárulni, hogy jól van-e a lány. Nem bírom rávenni őket erre.

Nyelek egy hatalmasat, és megpróbálom elfojtani magamban az érzéseket.

Ebben a pillanatban a rendőrök kinyitják az ajtót.

Nem nézek rájuk, nem reagálok, csupán ennyit mondok:

– Az ügyvédemet akarom.

A fémszék megreccsen, amikor az egyik zsaru felém löki. A betonpadlón csúszó székláb kis híján nekiütközik elegáns cipőmnek.

Nagyot reccsen a nyakcsigolyám és fájdalom hasít a vállamba, amikor a rendőr felé fordulok.

Kibaszott gazemberek!

Az alacsonyabbikat Anginónak, a magasabbikat McKinley-nek hívják. A nevük ismerős, de más nem nagyon ugrik be róluk. A dossziéjuk alighanem valaki másnak a kezébe került. Egy ideg kezd el rángatózni az államon, amikor a két nyomozó leül a fémasztal mellé.

Egyikőjük sem fogja túlélni azt, ha kikerülök innen, viszont komoly pénz üti majd az én oldalamon álló korrupt zsaruk markát.

– Scarlet Miller.

McKinley beszél, miközben én lassan átmozgatom a vállam. Csakis azért akarok felülni a székre, az asztalhoz, hogy a szemükbe nézhessek.

Ahogy felállok, a zsaru tovább karattyol. Scarlet családját és a gyermekkorát emlegeti. Mintha ez most már akár csak egy kicsit is számítana. Azt hiszi, hogy egy hozzám hasonló alak képes lenne megszánni a nőt? Hiszen az egész zűrzavar Scarlet miatt támadt, vagy nem?

Csakis ez jár a fejemben, amikor arrébb húzom a széket és leülök. Még nem sikerült átgondolnom az összes részletet, ám az nyilvánvaló, Scarlet pontosan tudta, hogy az én szegény naiv kiscicám milyen mélyen belekeveredett az egészbe.

A zsaru egyre hangosabb. Ököllel hatalmasat csap az asztalra.

– Na, most már végre figyelsz rám? – kérdezi. Angino önelégülten elvigyorodik.

– Tessék? Nem hallottam, mit mondott – felelem. Ez egy elég seggfej válasz volt, ám ugyanakkor igaz. Azt hiszem, tényleg egy seggfej vagyok.

– Te tudtad, hogy Scarlet beépített ügynök. Intézkedtél a meggyilkolásáról.

Jó öt másodpercen át farkasszemet nézek vele, mielőtt újra kimondanám az ügyvédem nevét.

– Braelynnt miért nem bántottátok? Hiszen ő is besúgó – kérdezi Angino, mire megfeszülnek az izmaim. Korábban el sem tudtam volna képzelni, hogy valami miatt ilyen dühös lehetek. A fivéreimmel más a helyzet. Velük kapcsolatban félelem vagy éppen szomorúság tölt el. Amikor azonban a zsaruk Braelynnt gyűjtötték be, csupán színtiszta haragot éreztem.

Olyan kibaszott hangosan nyelek egyet, hogy tudom, mind a ketten hallották. Korábban talán kétszer, ha lehettem ebben a szobában. Ugyanebben a helyiségben, ugyanezen a kényelmetlen széken ülve.

Már nem is tudom, hányszor hallgattak ki más cellákban. Talán egy tucatnyi alkalommal. Fiatalabb koromban gyakrabban behoztak, mint most.

Eddig a legcsekélyebb reakciót sem sikerült előcsalniuk belőlem. Mostanáig legalábbis. Az arckifejezésük elárulja, felfigyeltek arra, hogy a lány puszta nevétől ennyire dühbe jöttem. Mind a ketten elvigyorodnak, megerősítve ezzel az észrevételemet.

– Az ügyvédemet kérem – mondom nyugodtan, bár közben a fülemben hangosan dübörög a vér.

A bőröm minden része szinte lángol. Megfeszülnek az izmaim.

Hagyjátok békén!

Basszus, hagyjátok békén!

Szinte felrobbanok, valahányszor megemlítik a nevét.

Befogom a szám.

Egyetlen kibaszott szót sem mondok, hiába próbálkoznak.

– Meséltünk neki Hartról és a… Hogy a csudába is hívták a másik faszit?

A zsaru kérdését meghallva ismét kiszárad a szám. Kajánul figyeli, ahogy rámeredek.

Az arcomon azonban egyetlen érzelem sem tükröződik. Jéghideg maradok, miközben a két faszi arról dumál, hogy Braelynn ellenem fordult. Azért, mert megtudta, hogy hazudtam neki. Majdnem öngyilkosságot követett el miattam.

Gyűlölöm őket.

Kikészülök attól, milyen sok mindent tudtak meg rólunk.

Az óra csak ketyeg, és nekem az egekbe szökik a vérnyomásom.

– Az embereid eskü alatt vallomást tettek arról, hogy te két gyilkosságot elkövetve próbáltad meg fedezni a besúgó barátnődet.

Még sohasem fogott el ilyen őrjöngő harag. Hogy a pokolba merik így nevezni Braelynnt? Besúgó!

Olyan erővel szorítom össze a fogam, hogy úgy érzem, mindjárt szilánkokra hasad. Hiába vagyok iszonyúan kimerülve, elgyötörve, a bensőmben minden azt akarja, hogy engedjek szabad utat az érzelmeimnek.

Ennél azonban lényegesebb, hogy rádöbbenek az árulás tényére.

Ki volt az?

Ki merte besúgónak nevezni a lányt?

Persze abban sem lehetek biztos, hogy tényleg ilyesmi történt, de a zsigereimben érzem… Azt, hogy ez az igazság. Kikészülök tőle. Olyan, mintha egy kést nyomnának a torkomra, hogy lassan kivéreztessenek.

– Azt mondták, te tudtad, hogy a csaj tégla.

A sötétben tapogatózva próbálnak valamilyen reakciót kicsalni belőlem. Nagyon is rászolgáltak arra, hogy elégtételt vegyek, ám beletelik egy kis időbe, míg képes leszek valóra váltani a tervemet.

Hangosan dobog a vér a fülemben. Minden önuralmamra szükségem van ahhoz, hogy egyetlen kibaszott szó se hagyja el a számat.

– Azt is mondták, hogy jól tud szopni az a picsa, ha a kedvéért elárultad a fivéreidet.

Kis híján megtörök és majdnem ráüvöltök, fogja be a mocskos pofáját és hagyja békén a lányt, amikor egy nagy csattanással kivágódik az ajtó.

– Ezt most azonnal hagyják abba! – mondja az ügyvédem határozottan. Keményebb a hangja, mint amilyen lenni szokott. Nagyon is tisztában vagyok azzal, hogy a hétvége eseményei közül semmi sem tekinthető normálisnak. Elfojtom magamban az érzelmeket, és várom, hogy az ügyvéd azt mondja, keljek fel és menjünk ki a kapitányságról. Pontosan úgy, ahogy az korábban már számos alkalommal történt.

Ezúttal azonban valami más, mint régebben.

Nagyobb súllyal nehezedik rám az idő…

– Negyvennyolc óránk van arra, hogy itt tartva…

– Tudja, mije van magának? Írásos panasz mind a kettőjük ellen, mégpedig több ügyfelem miatt! – vág a szavába szigorúan McHale, és erre azonnal felkapom a fejem. Teljesen egyértelmű, hogy valaki megváltoztatta a játékszabályokat, mi viszont csak most döbbentünk rá erre.

Az ügyvédem egy pillanatra sem néz a szemembe. Jeges hangon folytatja:

– Feltételezem, hogy már készen vannak.