ÖRKÉNY ISTVÁN MŰVEI

A sorozatban korábban megjelent
Egyperces novellák
Glória • Macskajáték
Tóték • „Rózsakiállítás”
Babik • Egy négykezes regény tanulságos története
Tengertánc. Novellák I.

Sorozatszerkesztő
Reményi József Tamás

Helikon
kiadó

Szerkesztette
Radnóti Zsuzsa és Reményi József Tamás

A jegyzeteket írta
Radnóti Zsuzsa

© 2022 Örkény István jogutódai
© 2022 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítóterv © Váradi Zsolt

ISBN 978 963 479 923 8

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Nagy Zsejke
Olvasószerkesztő Török Mária
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.helikon.hu

Hódolat Kafkának

A visszaváltozás

A cselédlány a délutáni órákban érkezett. Be se köszönt a családnak, hanem a konyhában hagyva tollas kalapját, a magával hozott krumpliszsákkal egyenesen benyitott Gregor szobájába, hogy – ígérete szerint – eltávolítsa annak a szörnyű rovarnak földi maradványait, mely hosszú hónapok óta kétségbe ejtette az egész Samsa családot.

Amikor azonban hóna alatt a zsákkal nagy dérrel-dúrral benyitott, sehol se látta a rovartetemet. Ehelyett egy fiatal férfit vett észre, aki hálóingben, de párna és takaró nélkül az igazak álmát aludta a bőrpamlagon. „Hát te hogy kerültél ide?” – kérdezte a nagydarab, csontos, őszülő nő, aki egyébként semmin se szokott meglepődni. Vállat vont, aztán erőteljesen becsapta az ajtót, és benyitott Samsáékhoz, hogy megtudakolja a férfi kilétét.

Az ajtó csapódására Gregor Samsa fölébredt. Csak nehezen eszmélt, s mindjárt arra a bosszantó megalázottságra, amit gyötrelmes álmokból fölébresztve szoktunk. Ő például mintha azt álmodta volna, hogy emberből valamilyen ember nagyságú rovarrá változott; egy pillanatra látni is vélte ízelt potrohát és számtalan vékony, törékeny lábacskáját – de ez csak átsurrant rajta, mert ha végignézett magán, az ismerős hálóinget látta, melyből saját lábfeje meredt elő. Aki itt fekszik, az ő maga, a valóságos és ismerős Gregor Samsa, kereskedelmi utazó a szövetszakmában.

De ahogy lassacskán kitisztult a feje, észrevett néhány furcsaságot, amire nem talált magyarázatot. Azt például, hogy a látása romlott, hiszen a tavaszi délután éles fényében is csak elmosódva látta a szoba sarkait. Vagy talán még nem ébredt föl egészen? Ez nem valószínű, mert a hallása kifogástalanul működött, élesebben, mint valaha; az ablaktáblák közt röpködő légynek még a szárnya zizegését is ki tudta venni. Erősen megdörgölte s aztán egy pontra meresztette a szemét, s megnyugodott, mert lassanként kitisztult a látása, és szemébe tűnt néhány változás.

Először is, hová lettek a bútorai? Hol a ruhásszekrény vagy az íróasztal, melyben sok más mellett a lombfűrész-felszerelését tartotta? Miért ilyen kopár a szobája? A bőrdíványon kívül csak az asztalát, egy széket s néhány háztartási limlomot látott maga körül, mint például a szemétvödröt, melynek pedig semmi keresnivalója a szobájában!

De ha a látása – bár időlegesen – romlott is valamicskét, a hallása hihetetlenül kifinomult. Az ebédlőben elhangzó legkisebb neszt, legfojtottabb suttogást is tisztán ki tudta venni, habár odaát nagyon iparkodtak, hogy egy pissz se szivárogjon át hozzá. Ő azonban hangfoszlányokból, székek reccsenéseiből is meg tudta állapítani, hogy az asztalnál együtt ül a család, s épp egy ismeretlen személy szavát hallgatták, akiről kiderült, hogy alkalmasint egy új cselédlány. Többször is rápisszegtek, mire halkabbra fogta beszámolóját. Ilyenkor viszont áthallatszott Samsáné fojtott zokogása és Gregor húgának gyengéd suttogása, aki az anyját igyekezett lecsöndesíteni. Néha-néha teljes némaság volt odaát, a megdöbbenés csöndje; ilyenkor Gregor még azt is látni vélte, ahogy Samsáék fölnéznek a cselédlányra, s aztán hosszú, sokatmondó pillantásokat váltanak egymással.

De ami odaát akkora megdöbbenést keltett, még nagyobbat okozott itt. A cseléd szavaiból, anyja vissza-visszaparancsolt zokogásából Gregor megértette, hogy amit az imént álomnak vélt, valóságnak bizonyult, elképesztő, hihetetlen, szörnyű valóságnak. Samsáék egy nagy rovart emlegettek, mely hónapokig tanyázott Gregor szobájában, éjszakánként a bőrpamlag alatt aludt, de nappal szabadon mászkált a falakon meg a mennyezeten, vagy pedig hátát a szék hátának vetve kinézett az ablakon.

Odaát mindezt múlt időben suttogták el, mert mint kiderült, a rovar e nap reggelén kimúlt, de ideát annál jelenvalóbban hangzott, ahogy Gregor egyre világosabban ráeszmélt, hogy mindez valóban megtörtént, s e hihetetlen eseménynek ő a hőse. Úgy látszik, ő volt az, aki ismeretlen okból ideiglenesen félbeszakította emberi létét, s egy rovarban öltött testet. Efelől semmi kétsége se maradt, amikor meghallotta anyjának asztmás zihálását: „És maga, Anna, azt állítja, hogy a fiamat látta a szobájában?” Amire a cselédlány kijelentette, hogy nem ismeri Samsáék fiát, mert csak másfél hónapja szolgál a háznál, és azóta nem volt dolga mással, „mint azzal a micsodával” – amire ketten is rápisszegtek, hogy ne beszéljen ilyen hangosan –, de az imént, amikor éppen el akarta takarítani a maradványait, a maradványok helyett egy magas, sötét hajú úriembert látott a pamlagon aludni, „annak a micsodának” viszont teljesen nyoma veszett. „Istenem! – sóhajtott föl Gregor húga. – Talán mégiscsak visszaadtad nekünk a mi Gregorunkat?”

Erre megint csönd lett az ebédlőben. Gregor érezte, hogy mind a négyen az ő ajtaját nézik. Aztán hátratoltak egy széket, és Grete, akinek lépteit Gregor megismerte, lábujjhegyen az ajtóhoz lopakodott, odaszorította a fülét, hallgatózott. Egy kis idő múlva, nyilván a többiektől bátorítva, a körme hegyével megkoppantotta az ajtót, és elszorult hangon kérdezte: „Te vagy itt, Gregor?”

„Hát persze hogy én vagyok, Grete, ki más volna itt, ha nem én?” – válaszolta Gregor, de maga is érezte, hogy a hang nem az ő hangja, nemcsak mert fátyolos, amilyen eleinte a látása is volt, hanem belevegyült valamilyen nem emberi csivogás is. Nem csodálkozott, hogy a húga nem értette és ezért megismételte a kérdést, még aggodalmasabban, mint az előbb. Ez viszont Gregort bosszantotta, és miután kétszer is megköszörülte torkát, ingerülten szólt rá a húgára: „Hagyjatok békén!”

„Gregor, Gregor! – kiáltotta Grete annak jeléül, hogy másodjára megértette bátyját. – Szólj hát valamit!” Ő azonban néma maradt. A húga még várt egy kicsit, aztán kiküldték Annát, s az asztal fölött tovább folyt a suttogó tanácskozás. Gregort ez már csöppet sem érdekelte. Halkan az ajtóhoz ment, ráfordította a kulcsot, visszaült a pamlagra, és gondolataiba merült.

Időközben ugyanis, akár a látása, kitisztult az emlékezőképessége is, de ezzel kételyek, kérdések, gondok sokasága zúdult reá. Ha ő volt az, aki rovarrá lett, vajon hirtelen vagy csak fokozatosan játszódott le az átváltozás? És mikor történt ez? És mi váltotta ki? És mi okozta a visszaváltozást?

Szobájában vastagon állt a por, a falakon és a mennyezeten tömérdek pontocska feketéllett. Hamarosan rájött, hogy ezek az ő lábnyomai. S már arra is emlékezett, hogy valamilyen ragacsos anyag jóvoltából ugyanolyan könnyen futkározott a mennyezeten, mint a padlón. Erről pedig az jutott eszébe, hogy rovar mivoltában nem volt különösen rosszkedve, sőt, az első szégyenérzet elmúltával élvezetet talált a változásban. Nem, nem, a rovari lét se valami gyönyörűség, de mégis jobb, mint ügynökösködni a textilszakmában!

Azt élvezte ő, hogy nem kellett hétről hétre vidékre utaznia, nyirkos szállodaszobákban hálnia, a szövetkollekcióval naphosszat boltról boltra járni, s hazatérve, a minden üzletkötésével elégedetlen cégfőnök zsémbelődéseit lenyelnie… Ehhez képest rovarnak lenni s fejjel lefelé békésen szemlélődni a szoba mennyezetéről valóságos megkönnyebbülésszámba ment!

De aki ezt meg tudta valósítani rovar minőségben, miért ne lázadhatna sorsa ellen, ha visszanyerte emberi formáját? Igaz, hogy apja mindig ellene szegült az efféle terveknek, de most, ha már ez a bizonyos dolog megesett, s egy időre le kellett mondania a fiáról, miért ne lenne ez a lemondás meghosszabbítható? Akkor pedig ütött az ő órája! Felmondja állását, abbahagyja értelmetlen munkáját, mely örökös helyváltoztatásával valósággal száműzte az emberi közösségből, s olyan foglalkozást keres, melyben gyökeret verhet, és nemcsak megélhetésre, hanem kapcsolatokra, társakra, barátokra lelhet… Talán még hasznára is válik ez a kínos közjáték! Hiszen aki az állati létben is megnyugvást tudott találni, a teljes megaláztatásban és magányban, miért ne lelhetne méltó munkát, örömöt, barátokat e váratlan visszaváltozás után?

Már azon volt, hogy felöltözik, kinyitja az ajtót, és bejelenti visszavonhatatlan elhatározását, amikor emlékezetének tovább táguló köreiből egyszerre ott látta apját maga fölé tornyosulni, mint valami emberfölötti lényt. Ez az emberfölötti lény, megmagyarázhatatlan okból, aranygombos portásegyenruhát viselt, és tombolva, tajtékozva kergette Gregort az ebédlő asztala körül. Ettől az emlékképtől az összes eddigiek visszájukra fordultak, arra kényszerítve Gregort, hogy rovarlétét ne csak saját szemével nézze, hanem másokéval is. Hiszen őt nemcsak szégyellték, hanem gyűlölték, utálták, és megpróbáltak szabadulni tőle, másképp miért kergette volna az az óriás portás az asztal körül? És miért szidta, és miért próbálta eltaposni? És amikor nem tudta utolérni, miért vágott hozzá egy almát, megrepesztve hátának páncélvértjét, gyógyíthatatlan és fájdalmas sebet ütve rajta?

Gregor Samsát kijózanította ez az emlék. Hogyne gyűlölték, hogyne szégyellték volna, hiszen nemcsak az egyetlen fiútól, hanem az egyetlen pénzkeresőtől is megfosztotta őket Gregor rovarrá változása… Szeme megállt a nagy, kétszárnyú ebédlőajtón. Vajon mit gondolnak róla most, s mit várnak vagy követelnek tőle, akik odaát ülnek az ebédlőasztal körül?

E pillanatban halk kopogást hallott, aztán az anyja elfogódott hangját. „Fiam, kedves fiam, ne hagyj minket kétségek között – könyörgött a légszomjjal küszködő hang –, hiszen eleget szenvedtünk már az eddig történtek miatt. Szólj hát, igaz-e, amit alig merünk remélni? Az vagy-e, aki voltál, a mi szeretett Gregorunk, egyetlen fiunk?”

Gregor köhintett, s aztán immár jól érthető szókkal megnyugtatta anyját, hogy ő csakugyan Gregor, minden rendellenesség nélkül, ahogy azelőtt élt a családi körben. Ettől az anyja sírva fakadt, s csak később volt ereje megkérdezni, nem éhes-e Gregor, nem szomjas-e, s nem akar-e kijönni az ebédlőbe. Erre azt válaszolta, hogy éhesnek éhes ugyan, de mindenekelőtt azt szeretné megkérdezni, nem szenvedtek-e övéi szükséget annak következtében, hogy ővele – így fejezte ki magát – „az a bizonyos dolog történt”.

Ha voltak is balsejtelmei, a valóság messze túltett rajtuk. Gyötrelem volt végighallgatni, milyen szánandó sors érte övéit, miközben ő felelőtlenül mászkált a falakon. Hamarosan föl kellett mondani a szobalánynak meg a szakácsnőnek, s beérni ezzel az asszonnyal, aki csak reggel és este segített a háztartásban. Aztán arra kényszerültek, hogy az udvari szobát kiadják három albérlőnek. Grete, szegényke, már hónapok óta abbahagyta a hegedülést, mert egy üzletben dolgozik mint kiszolgáló. De még így se jött össze a megélhetésük, s bekövetkezett a keserűségek keserűsége: az apa altiszti állást vállalt egy bankban. Most is az a zöld, aranygombos formaruha van rajta, melyben naphosszat a legmegalázóbb módon tízóraiért küldözgetik, mint valami hordárt!

Gregor szólni se tudott, úgy lesújtotta ez a beszámoló. De még föl se mérte a reá háruló következményeket, amikor súlyos lépteket hallott, s aztán apjának félelmes hangját, melytől ijedten a falhoz préselte testét. „Elég legyen a panaszkodásból – mondta fiának az idősebb Samsa. – Örülök, fiam, hogy visszatértél körünkbe, hiszen alaposan megszenvedtük könnyelmű lépésed következményeit. De mi készek vagyunk mindent megbocsátani, föltéve, hogy jó egészségben vagy, tehát elfoglalhatod régi állásodat a vállalatnál, ahol, reméljük, csak ideiglenesen töltötték be a helyedet. Jöjj hát közénk, fiam, mindjárt hozzák a reggelit.”

„Siess, Gregor, már nagyon szeretnélek látni” – szólalt meg Grete kedves hangja is. Őneki Gregor sohase tudott nemet mondani, így, bár szívesen elodázta volna még az apjával való találkozást, a ruháit kérte, hogy felöltözhessék.

Várakozás közben átgondolta helyzetét. Ezek után már nem lesz könnyű föltett szándékát valóra váltani. Apja ki fogja használni mindazt, ami az ő átváltozásából rájuk szakadt; de ő nem engedhet, nem inoghat meg… S miközben a jó érvelést és a kellő szavakat kereste, vette csak észre, hogy odaát senki se mozdul, és hosszúra nyúlik a csönd… „Nos hát – kérdezte –, miért nem hozzátok a ruháimat?”

Még mindig hallgattak. Aztán felsírt az anyja, és nagyvártatva a könnyektől és az asztmától fulladozva elsuttogta, hogy nehéz helyzetükben, miután félretett pénzecskéjüket felélték, s az ő utolsó ékszereit is pénzzé tették, kénytelenek voltak Gregor ruháit is zálogba tenni… Ez már önmagában is porig sújtotta volna Gregort, de az apa még hozzátett valamit, amit mentegetőzésnek szánt ugyan, de egyúttal vádként zúdított Gregorra. Ő belátja, mondta az öreg Samsa, hogy a ruhák eladása rossz fényt vet rájuk, de ezen csak a kölcsönös belátás segít. Gregor tehát bocsássa meg a ruhák eladását, ő viszont meg nem történtnek tekinti a gondok és megaláztatások sorozatát, amelyet Gregor különös elhatározása szabadított rájuk.

„Miféle elhatározásra céloz, apám?” – kérdezte Gregor a pamlagról fölugorva.

„Tudod te jól. Amiből az a bizonyos dolog következett.”

„De hát az nem az én akaratomból történt!” – kiáltotta Gregor.

„Hát akkor miért állok itt portási egyenruhában? Véletlenül?”

Gregort, valahányszor az apjával vitába keveredett, mindig elnyeléssel fenyegette a létezés értelmetlensége. Hiába is próbált volna egy cél felé haladni, párbeszédük, mint egy kisiklott vonat, sosem ért oda. Nem először állt így, a belső feszültségtől robbanásra készen, és mégis tehetetlenül. Egész életére ránehezedett apja terebélyes termete és még terebélyesebb értetlensége. Most föl kellene tépni az ajtót, és nyíltan a szemébe vágni, hogy fölhagy az ügynökösködéssel, mert hozzá illő munkát akar végezni, és Gretét sem engedi a boltban dolgozni, hanem tovább járatja a zeneiskolába… De a maga igazával nem hozakodhatik elő, amíg otromba vádak ellen kell védekeznie.

És nem lehetett nem védekeznie, mert a képtelen állítások mögött mindig volt valami, ami megsebezte őt. Hiszen mégiscsak ő volt az, Gregor Samsa, aki hat hónapig visszataszító rovarként élt a családi házban. Ráadásul ideig-óráig még jól is érezte magát. Ezt ugyan nem tudja az apja, de biztosan ráhibázik, mert hihetetlen a leleményessége, ha neki alantas szándékot tulajdoníthat. És az se tagadható, hogy a maga átváltozása árán apját sújtotta a legfájdalmasabb megaláztatás… Oda kellett hát állni az ajtó elé, és folytatni a vitát.

„A gyanúsítását, apám, visszautasítom. Annak a bizonyos dolognak én nem szerzője voltam, hanem áldozata.”

„Ezt el is hinném – hangzott a válasz odaátról –, ha nem épp egy hétfői napon történt volna az a bizonyos dolog.”

„Hogy hétfőn történt, annak mi a jelentősége?”

„Az, hogy épp vidékre kellett volna utaznod, fiam!”

Erre Gregor hirtelenében válaszolni se tudott. Esztelen állítás, hogy ő inkább változott rovarrá, semhogy vasútra szálljon a kollekcióval; de nincs egyetlen érve, egyetlen bizonyítéka sem, mely kizárná ezt a lehetőséget; ennélfogva, ha folytatja a vitát, megint ő marad alul, és most sem fog tudni változtatni az életén.

De még mielőtt a megfelelő válasz eszébe jutott volna, közbevetette magát Grete. Könyörögve kérte mindkettőjüket, ne vádaskodjanak tovább, és Gregor jöjjön végre reggelizni. Annál is inkább, mert az anya, kölcsönvéve az egyik szobaúr öltönyét, itt áll az ajtóban bebocsáttatásra várva.

Gregor nem engedte be anyját, csak a karját nyújtotta a ruhákért. Apja azonban ki tudta használni ezt a rövid fegyvertelenséget is.

„Még csak arra kérlek – süvített be a hangja az ajtórésen –, nehogy eszedbe jusson azt a bizonyos dolgot megismételni, mert abba mind a hárman belepusztulunk!”

Ezt hallva Gregor földhöz vágta a ruhákat, sőt, még az ajtótól is elhúzódott, és visszavándorolt vackára, a bőrpamlagra. Mit mondhatott volna? Már maga sem tudta biztosan, hogy csak a vaksorsnak köszönheti-e az átváltozását, vagy volt-e benne egy titkos hajlam rá, hogy rovar legyen. Most ugyan hiába keresgél a múltjában, semmi jelét se látja ennek a hajlandóságnak – de megcáfolni sem tudja semmivel. És arra sincs cáfolat, hogy ami egyszer előfordult vele, az másodszor meg nem ismétlődhetnék… Mint amikor, ki tudja, hányszor, a végtelen vitákban kudarcot vallott, úrrá lett rajta a tehetetlenség. Hallotta a húga kedves hangját, aki reggelizni hívta, de ő már nem érzett éhséget, és azt se tudta biztosan, tud-e még emberi hangon válaszolni. Ott állt megint, ki tudja, hányadszor, a magánynak és tehetetlenségnek azon a fokán, ahol a létezés formái közömbösekké válnak. De azért kidugta lábát a hálóinge alól. Megnézte, és látta, hogy emberi láb.

1950-es évek vége

Hatvanas–hetvenes évek

Az utolsó vonat

Mélyen alatta, az erdő lábánál majdnem kihaltnak látszott a város. Üres utcákon üres házak; a délutáni napfényt visszaszikrázták rá az üres ablakok. A vasútállomás körül már volt némi mozgás, a peronon pedig csak úgy hangyállottak a menekülők. A hegyekben olykor-olykor felbrummogott a tüzérség; moraja végighullámzott a tömegen, átrendezte s még összébb sűrítette részecskéit, mint a vízhullámok a parti fövenyt. Egy fűcsomóval megtisztogatta csizmáját, aztán leereszkedett a meredeken.

Nagyot került, hogy a büféhez jusson, de a büfé már be volt zárva. Továbbment, befurakodott a restibe. Már itt sem volt kiszolgálás. Az asztaloknál a jobb módú családok ültek, s nem batyukból, hanem monogramos bőrtáskákból ettek, és termoszból ittak utána feketét. Visszament a peronra. Megkereste a trafikot. Itt sem volt már semmiféle áru, csak néhány napkifakította képes levelezőlap, a r. k. plébániatemplom, a takarékpénztár előtt álló Bem-szobor és a városka fölött magasló Herman Ottó-kilátótorony látképével.

A trafikosnő azonban még a helyén volt, és kisírt szemmel rúzsozta a száját.

– Cigaretta már nincs? – kérdezte a hadnagy.

– Csak ami az üveg alatt van.

– De az biztosan nem eladó.

– Maga fénypofa – nézett rá könnyben úszó szemmel az asszony. – Mit gondol, kinek tartogatom ezeket?

Két napja nem volt cigaretta a szájában. Megvette az összes dobozt, és teletömte velük a zsebeit. Mohón rágyújtott.

– Megy még vonat? – kérdezte odavetve.

– Talán Váradra – mondta a trafikosnő.

– Mikor indul?

– Talán mindjárt – mondta a trafikosnő. – De a katonaruhásokat leszedik róla a csendőrök.

– Csak úgy kérdeztem – mondta. – Én a frontra megyek.

– Oda lehet – mondta az asszony, s egy pillanatra rajta felejtette kipirosodott szemét. – Tudniillik nekem civil ruhám már nincs.

– Minek az nekem? – kérdezte fáradtan.

– Már odaadtam mindent, ami az uramtól maradt.

– Úgyis mindegy – mondta a hadnagy. – Váradon újra átfésülik a vonatot.

– Civilben azért el lehet tűnni – mondta a trafikosnő.

– Civilben igen – mondta a hadnagy.

Észrevette, hogy bal kezével idegesen dobol a könyöklőn. Gyorsan eldugta kezét. Észrevette, hogy tekintete nyugtalanul kalandozik ide-oda. Erőt vett magán, és szembenézett a tömeggel. Mint akinek nincs jobb dolga, unottan nézelődött. Akkor vette észre a lányt.

Előbb csak egy barna foltot látott. Aztán egy lesült, fiatalka arcot. Aztán – mint amikor beállítunk egy messzelátót – kiélesedtek az arc vonásai. Úgy látta, hogy nagyon szép a lány. Ilyen szépet talán még nem is látott. Úgy látta, hogy a lány is őt nézi, ámbár lehet, hogy ebben tévedett. Talán azt nézte, jön-e a vonat. Talán nem is nézett semmit. Mégis, az ember nagyon messziről is megérez magán egy tekintetet.

– Ha valaki akar – mondta a trafikosnő –, el tud bújni a széngúlák közé.

– Köszönöm, hogy szólt – mondta a hadnagy szórakozottan.

– És aki ügyes – folytatta a trafikosnő –, az a mozgó vonatra is fel tud ugrani.

– Az nem is olyan nehéz – mondta a hadnagy, és nézte a lányt.

– Hát akkor menjen – nógatta a trafikosnő. – Mit ácsorog itt?

Beköszönt neki az ablakon. Már nem volt könnyes a szeme, de a rúzs egészen széjjelkenődött a száján. A hadnagy elindult a lány felé.

– Hová megy? – kiáltotta a trafikosnő, és kidugta a fejét a kisablakon. – Nem arra kell menni!

Már az előbb kiszemelt egy élén álló ládát a lány padja mellett. Amikor sikerült odavergődnie, hasra fektette a ládát, és leült. Szemhéja alól látta, hogy a lánynak megrándul a keze. Fehér csipkekesztyűt viselt, és a kis likacsokon átsötétlett a napbarnította bőr.

Egy ideig nem mert megszólalni. Még odanézni se mert, s a lány sem nézett rá. Szemüknek valamilyen belső parancsszó kiadta a tilalmat, mintha egyetlen összenézésükből végzetes és kiszámíthatatlan események származnának. Tőszomszédban ültek, egy lélegzetvételnyire; ahol a legszorosabb volt a közelségük, ott egy fejsze foka is csak szűken fért volna át… A hadnagy eltaposta a cigarettacsutkát. Újra rágyújtott, s mielőtt zsebre tette volna, szokása szerint megzörgette a gyufaskatulyát. Talán ebből a zörgésből sikerült erőt merítenie; egy centiméterrel közelebb hajolt a lányhoz, s azt mondta, egészen halkan, maga elé:

– Engem Ott Albertnak hívnak.

A lány nem szólt semmit. Mozdulni se mozdult, csak az ujjait húzta be a tenyere alá. A hadnagy várt egy ideig.

Aztán azt mondta:

– Nem akarok magától semmit. Csak egy pár percig beszélgessen velem.

Erre sem jött válasz. Megint várt egy kicsit. Most már nehezebben ment a megszólalás, mert a balsiker azt a kevés biztonságát is kikezdte.

– Legalább a nevét mondja meg – mondta aztán.

A madár, mikor felröppenni készül, nem változtat a testtartásán, és mégis tudjuk, hogy mindjárt elrepül. A leány se mozdult, de bőre alatt átrendeződtek és megfeszültek az izmok; a hadnagy megijedt, és gyorsan elkezdte mondani:

– Ne menjen. Inkább nem kérek semmit. Csak egyszer nézzen rám. Ha idenézett, becsületszavamra békében hagyom.

A lány habozni látszott, aztán lassan ránézett. Ez a mozdulat akkora erőfeszítésébe került, mintha egy márványszobor fordította volna el a fejét, de a hadnagy végre látta őt egészen közelről.

– Köszönöm – mondta.

Már az ősz szívében járt az idő. A peron üvegtetejét bearanyozta a délutáni nap, s odaát, a síneken túl aranyba öltöztek a gesztenyefák. A hegyekből idemorajlott az ágyúdörgés, mintha valahol messze meg-megroppanna a föld, de most ebben sem volt semmi ijesztő. A hadnagynak beszáradt a torka. Ilyen szépet még nem látott, mint ez a lány. Bőrének barnasága világítani kezdett a kései napsütésben, melynek – úgy rémlett – rokona. Már nem is kívánt többet. Csak ülhessen itt, csak láthassa őt. Csak ez ne fusson el, ez a perc.

Ekkor azonban a tömeg, mely egyre szaporodott számban, s a peron korlátjánál már ikrássá tömörült, hirtelen fellazult, szétvált, s egy kakastollas fegyveres járőrnek nyitott utat. Hat szuronyos katona jött, félhold alakú táblával a nyakában. A táblára rá volt írva: „Tábori csendőr.” Egy cingár, szemüveges zászlós vezette őket. Rajta nem volt tábla. Nem is volt nagyon katonás. Egy pattanásos, stréber diákra emlékeztetett, aki minden tárgyból jelesre akar vizsgázni, de épp ez az igyekvése volt félelmetes. Szeme ide-oda villant. Mindenkit kétszer nézett meg: előbb végigmérte nagy egészében, aztán belemeredt az arcába és farkasszemet nézett vele. Őket kettőjüket mindjárt kinézte magának, de azért továbbment, elveszett az utasok között, s csak később fordult vissza. Most már odajött. Megállt előttük. A hadnagyot nézte, de a lánytól kérte el az iratait.

– Mi a neve? – kérdezte.

– Hisz ott van – mondta a lány.

– Csak tessék felelni, amit kérdezek.

A lány meghallotta a gyufaskatulya zörgését. Nem felelt. Elpirult. Egy kicsit messzebb rukkolt a hadnagytól, s csak azt mondta:

– Barta Mária.

– Anyja neve? – kérdezte a zászlós.

– Liebgott Paula.

– Mikor született?

– 1926. augusztus negyedikén.

– Utolsó bejelentett lakása?

A lány megmondta, a zászlós tovább kérdezett. Eközben hat emberéből három odasodródott a hadnagy oldalához. Most már körülállták mind a heten. Nem közeledtek, de nem távolodtak. Nem figyelték, de szemmel tartották. A zászlós azt kérdezte:

– Együtt vannak?

A lány megint elpirult. Egy kicsit gondolkozott. Azt mondta:

– Nem.

– De beszélgettek – mondta a zászlós.

A lány gondolkozott.

– Én nem beszélgettem senkivel – mondta.

– Hová utazik?

– Budapestre.

– Kihez?

– Az édesanyámhoz.

– Az anyja Pesten lakik?

– Nem – mondta a lány. – Csak előreutazott a két kishúgommal.

– Mi az ottani címe?

– Vámház tér 6.

– Ismeri a házat?

– Ott jártam iskolába.

– Hová néznek az ablakok?

– A Citadellára – mondta a lány.

– Tessék – mondta a zászlós, és visszaadta az iratokat.

Őhozzá nem volt ilyen udvarias. Harmadik személyben beszélt vele. Tehát a hadnagy úr sem ismeri a kisasszonyt. A hadnagy úr csak cigarettát akart venni. A hadnagy úrnak eszébe sincs elutazni. Sőt, a hadnagy úr útban van az első vonal felé.

Amikor eddig jutott a kérdezősködésben, egy lépéssel közelebb lépett. A hadnagy nem látta, de érezte, hogy az emberei is összébb zárkóztak, mint egy harapófogó.

– És hol az alakulata a hadnagy úrnak? – kérdezte a zászlós.

– Itt – mondta a hadnagy.

– Hol itt? – kérdezte a zászlós.

– A Fő téren – mondta a hadnagy. – A szobor előtt.

– Milyen szobor van a Fő téren?

– Nem nagyon néztem – mondta a hadnagy. – Azt hiszem, Bemé.

– Igen – mondta a lány.

– Ne tessék zavarni a hadnagy urat – szólt rá a zászlós. – És hol áll a szobor?

– A takarékpénztár előtt – mondta a hadnagy.

– Ott – mondta a lány.

– Ne maga feleljen – mondta a zászlós. – És mit csinálnak ott a hadnagy úr emberei?

– Várnak – mondta a hadnagy.

– Mire? – kérdezte a zászlós. – A hajnali harangszóra?

– Az indulási parancsra – mondta a hadnagy.

– És milyen messze van ide az a szobor? – kérdezte a csendőrzászlós.

– Tízpercnyire – válaszolt a lány.

– Hallgasson – szólt rá a zászlós. – Nem magát kérdeztem.

– Tízpercnyire – válaszolta a hadnagy.

– Nagyszerű – mondta a zászlós. – De én se most estem le a karácsonyfáról. Megkérhetném a hadnagy urat, hogy maradjon itt?

– Itt maradok – mondta a hadnagy.

A csendőrzászlós valamit súgott az egyik emberének, aztán elindult a kijárat felé. A lány körülnézett. Nem látott katonát a közelükben. Felsóhajtott.

– Elmentek?

A hadnagy körül se nézett. Azt válaszolta:

– El.

– Mi volt ez? Altiszt?

– Zászlós – mondta a hadnagy.

– És mit akart azzal a karácsonyfával?

– Viccelt – mosolygott a hadnagy.

– Szabad neki magával viccelnie?

– Egy tábori csendőrnek mindent szabad – mondta a hadnagy.

– Még egy hadnaggyal is szabad viccelnie?

– Még egy ezredessel is – mondta a hadnagy. – Csak Máriának hívják, vagy becézni szokták valaminek?

– Csak Máriának – mondta a lány. – Biztos, hogy elmentek?

A hadnagy úgy tett, mintha nagyon alaposan körülnézne. A rézvörös csendőrtollak hol itt, hol ott villantak ki a sokaságból, de mindig ott köröztek az ő helyük körül.

– Biztos – mondta. – Félt?

– Csak magát féltettem.

– Nagyon féltett?

– Egy kicsit – mondta a lány.

– Nem nagyon féltett? – kérdezte a hadnagy.

– De nagyon – mondta a lány.

– Én is nagyon féltettem magát – mondta a hadnagy. – Nagyon, nagyon, nagyon.

Hallgattak egy kicsit. A hadnagy kezében megcsörrentek a gyufák. Rágyújtott.

– Milyen sokat szív – mondta aggodalmasan a lány. – Azt hittem, katonaszökevény.

– Hol sült le ilyen szépen? – kérdezte a hadnagy.

– Miénk itt a strand – mondta a lány. – Most kimegy a frontra?

– Ki – mondta a hadnagy. – Volt már szerelmes?

– Csak a vőlegényembe – mondta a lány. – Úristen, ha valami baja történik.

– Ki volt a vőlegénye? – kérdezte a hadnagy.

– A patikusfiú – mondta a lány. – Nem engedem, hogy a frontra menjen.

– Szakítottak? – kérdezte a hadnagy.

– Mást vett el.

– Miért? – kérdezte a hadnagy.

– Itt csak egy nagyon ócska kicsi strand van – magyarázta a lány. – Tizenkét kabin meg egy repedt medence, sokszor nincs is benne víz. A legtöbben nem is fürödni jártak oda.

– Hát miért?

– Más miatt – mondta a lány, és elpirult. – Az egész város azt leste, hogy ki jár a strandra, és kivel. „Strandolni” itt annyit jelent, hogy… Érti?

– Értem.

– A patikuséknak nem nagyon voltam szimpatikus. Aztán mondani kezdték, hogy aki a strandon dolgozik, az nem őrizheti meg a tisztaságát… De ebből egy szó sem igaz. Elhiszi?

– Elhiszem – mondta a hadnagy.

– Lehet, hogy csak ürügy volt az egész, mert pénzes lányt akartak a fiuknak – mondta a lány. – Jaj, istenem – tette hozzá. – Miért nem száll föl velem a vonatra?

– Mert nem lehet – mondta a hadnagy. – Szerette?

Zörgött a doboz. Rágyújtott. A lány rosszallással nézte a cigarettáját.

– Nem szívemből szerettem – mondta aztán. – Ő is csak egyet akart volna tőlem. Csak strandolni lett volna kedve… De én csak azé tudnék lenni, akit nagyon szeretek, és akihez hozzámegyek. Elhiszi?

– El – mondta a hadnagy.

– Előbb egy kisfiút szeretnék, aztán egy kislányt. Az se baj, ha egészen közönséges, olyan semmi különös gyerekek. Aztán megint egy fiút, de olyant, akinek valami tehetsége van.

– Mihez?

Az öreg gesztenyefák már elvetették árnyékukat. A lány borongva nézte a lehullott avart, melynek aranyszíne rézvörösbe fordult.

– Még nincs eldöntve. Vagy hangszerhez, például hegedűhöz, vagy pedig az énekléshez legyen tehetsége… Magának melyik tetszik jobban?

– Talán a hegedű – mondta a hadnagy.

A lány elgondolkozott.

– Most már nekem is az kezd tetszeni – mondta aztán. – Én elkísérném országról országra, és egészen hátul ülnék, és megtapsolnám, mint a többiek. És senki sem tudná, hogy az anyja ül ott. Még ő maga sem.

– Ő sem? – csodálkozott a hadnagy. – Miért nem?

– Nem is tudom. Talán hogy ne legyen lámpaláza. Én még levetkőzni is szégyellek a mamám előtt.

– És hogy akarja ezt csinálni?

– Azt se tudom. Talán titokban utaznék utána. Mindig egy nappal később, mikor a fényképét már közlik a lapok.

– Furcsa lány maga – tűnődött a hadnagy. – Szeretne utazni?

– Nagyon.

– Hová?

– Hová is? Mindenhová.

Sóhajtott egy könnyűt, majdnemhogy vidámat.

– Most úgyis vége lesz a háborúnak, és akkor kinyílik az egész világ. Örökké lehet lesz utazni, mert úgysem lehet többé háború.

– Miért ne lehetne többé háború? – kérdezte a hadnagy.

– Mert a háborúk a határok miatt vannak, és ezentúl nem lesznek határok sehol. És ha nincs határ, nem lehet háború.

– Azt hiszi? – kérdezte révedezve a hadnagy.

– Miért? Maga nem hiszi? – nézett rá kikerekedő szemmel a lány.

– De elhiszem – mondta egy kis gondolkozás után a hadnagy, és félrefordult, mert az egyik vöröstollas épp elébe tolta a képét. Kezében megzörrentek a gyufák.

Aztán arról beszélt a lány, hogy mi lesz, ha véget ér a háború. Milyen csönd lesz ezen az állomáson. Milyen pontosan járnak majd a vonatok. Mekkora békesség lesz fenn a hegyekben, ahol most a tüzérség mennydörög. Aztán megkérdezte:

– És magának mi a vágya?

– Hogy mi? – tűnődött a hadnagy. – Nem valami sok.

– Tudom – mosolygott a lány. – A cigaretta.

– Igen – mondta a hadnagy. – A cigaretta.

– Azon mi a jó?

– Még nem gondolkoztam rajta.

– Hát tessék – mondta a lány. – Gondolkozzon.

A hadnagy mélyre szívta a füstöt, és gondolkozott.

– Például az is jó rajta, hogy mindig kéznél van.

– És? – kérdezte a lány.

– És elfér az ember zsebében.

– És?

– És az a jó rajta, hogy jó.

– Most borzasztó okosat mondott – mosolygott a lány.

– Borzasztó okosat – mosolygott a hadnagy is maga elé. – Maga nem is érti, milyen nagy okosság ez. Mert az ember úgy is élhet… Másképp, mint maga. Hogy nincs neki semmije, senkije. Hogy folyton azt hiszi: mindjárt itt a vég. Még öt perc, vagy tíz perc, vagy egy negyedóra… És akkor rágyújt, eldobja, megint rágyújt. Hogy minden percre jusson valami jó, ameddig él.

Elhallgatott. A lány is hallgatott. Aztán egy kis hegyes pillantást vetett oda neki.

– De most már van valakije – mondta.

– Most már van.

– És nincs több szükség erre a csúnya büdösségre.

– Nincs.

– Hát akkor tessék szíves lenni ideadni a cigarettákat.

Még a zsebeit is kiforgatta. Összenyalábolta a dobozokat, és odavitte egy kövér cigány asszonynak, aki egy óriási rongybugyor tetejében ült. Visszajött, és végignézett rajta.

– Ezt is oltsa el.

Még egyet szívott rajta, aztán eltaposta.

– Nem fog hiányozni?

– Nem.

– Érek annyit, mint egy cigaretta?

– Százmilliószor annyit.

Ültek, hallgattak. Olyan mély lett bennük a csönd, mintha már mindent elmondtak volna egymásnak. Jó volt így hallgatni. Nem vágytak semmi másra. A háború végeiglen, egy egész örökkévalóságig elültek volna így. De ebbe a finom csöndbe egyszerre belezümmögött valami. Nem is zümmögött, inkább ketyegett, alig észrevehető zajjal, akkorával, mint a vízcsöpögés. A tömeg ettől is megmerevedett, elcsöndesült és figyelt, s amikor már tisztán kivehető lett a zakatolás, hirtelen nekilódult. Őket is elkapta, fölemelte és a vonat felé sodorta a rohanás; rögtön elvesztették egymást. A hadnagy megpróbált utat keresni a lányhoz, de nem látta sehol. Cekkerek úsztak a levegőben, gyerekek sivalkodtak a lábak alatt, sóder fröccsent szét a futók lépéseitől; s ebből a sűrű emberszövedékből, mint a keresztöltés vissza-visszatérő szálai, itt is, ott is előötlöttek a rőtvörös kakastollak.

Végre megtalálta a lányt. Az egyik ablakból hajolt ki, és intett neki.

– Jöjjön közelebb – mondta, amikor odaérkezett.

Közelebb ment, egész az ablakig.

– Nem magát keresik ezek a katonák? – kérdezte súgva a lány.

Azt mondta, nem.

– Hát akkor miért nem jön velem?

Mert nem lehet, azt mondta.

– Muszáj visszamennie a frontra?

Azt mondta, muszáj.

– És nem lehetne valami kifogást találni? – kérdezte a lány.

– Milyen kifogást? – kérdezte.

A lány elgondolkozott. Egy kis idő múlva földerült az arca, és megkérdezte:

– Nem lehetne például szabadságot kérni?

– Azt megpróbálhatom – mondta a hadnagy.

Megszólalt egy síp. A szerelvény megrándult, és csigalassúsággal gurulni kezdett.

– No tessék – mondta a lány. – És kitől függ ez?

– A parancsnokomtól.

– Ő adja az írást?

– Nem – mondta a hadnagy. – Azt az ezredparancsnokom adja.

Lassan vele ment a vonattal. Együtt a búcsúztatókkal, az integető gyerekekkel, a nagy mellű, zokogó öregasszonyokkal, a lobogó zsebkendőkkel, a rozsdavörös kakastollakkal.

– És ő alá fogja írni?

– Azt nem tudom – mondta a hadnagy. Már meglehetősen sietnie kellett. – Nem csak tőle függ.

– Hanem még kitől?

– A tábornokunktól.

– És ő nagyon szigorú ember?

– Nem olyan nagyon – mondta a hadnagy.

– Hát akkor aláírja – kiáltotta a lány.

– Talán aláírja – kiáltotta a hadnagy.

– Miért csak talán? – kiáltotta a lány.

– Majdnem biztos, hogy aláírja – kiáltotta a hadnagy.

A vonat elment.

A hadnagy megállt. Zihált. Integetett. Intett, míg csak el nem tűnt a lány napbarnította arca. Aztán már csak a karját látta, egy aranyszín kart a sok szürke kar között. Aztán az is eltűnt. Zsebébe nyúlt, rá akart gyújtani. Megzörgette a gyufaskatulyát, de nem volt egyetlen cigarettája sem.

1962

A 137. zsoltár

Hordágyunk nem volt. Maurer és Ligeti karon hozták be a beteget, és ruhástól akarták fölfektetni a műtőasztalra; rájuk kellett szólni, hogy ne piszkolják be a steril lepedőt. Erre nagy ímmel-ámmal levetkőztették.

Haas Lacit akkor láttam először meztelenül. Zokszó nélkül dolgozta végig ezt az öt és fél hónapot, és a tegnapi vakbélrohamáig egyszer sem jelentkezett gyengélkedőre. Amikor végignéztem rajta, kis tűszúrásokat éreztem a tarkómon. Testalkatában volt valami befejezetlen, szinte megható. Karcsú és fehér volt, mint egy lány, mellkasa kissé horpadt, hasa homorú, húsa pedig a rossz táplálkozástól megszikkadt, mint az aszalt gyümölcsé. A fakitermeléshez 5500 kalória kell; ennél nehezebb munkát nem ismerünk. Hol őrzi egy ilyen gyerektest a tartalékjait? Nem tudom. Már el is felejtettem, hogy ezen csodálkozni lehet. Nagy hústömegek egykettőre elolvadtak, mint a fagylalt. Egy baromerős teherautó-sofőr például már a kivagonírozásnál elkészült, és a fizikai munkások közül (amúgy sem voltak sokan a századnál) csak ez a Maurer maradt meg, talán azért, mert túl buta volt meghalni. Homloka helyett csak vékony krétavonás látszott a szemöldök meg a gyapjas haj között. Lassú, tunya, érzéketlen. Egy mozdony keresztülmehet rajta. Azért hívattam be a műtéthez, mert ilyen erős.

Mint egy pelyhet, úgy emelte a beteget a műtőasztalra.

Nekem már olyan gyakorlatom volt, hogy első látásra tudtam, ki meddig húzza. Az ilyen nem sokat ígérő, lágy viaszból gyúrt Haas Lacik mindent kibírtak. Lelkierő kérdése az egész. A halál bennünk van, nem kívülünk. Ott kell sakkban tartani. Ha valaki elernyed egy percre, mindjárt osztódni, nőni, dagadni kezd, és nem akarva is gyilkol, mint egy anyját szétrepesztő magzat.

Amikor végigfeküdt az asztalon, azt mondta:

– Vigyázva ölj meg, Silbermann.

És mosolygott.

– Fütyülök rád, ha ez célzás akart lenni – válaszoltam. – Miért, te nem hazudtál, amikor Jablonovkán sorba állították a századot?

– Én megmondtam: költő.

– Jó vicc. Egy költő nem ért semmihez. Mi mást mondhattál volna?

– Mindegy, mihez értek – mondta. – Nem tudok hazudni.

– Jablonovkán mindenki hazudott – mondtam. – Én egyébként másfél szemesztert hallgattam Prágában az orvoskaron.

– Tudjuk – mondta fáradtan.

– Boncoltam is – mondtam.

– Ne magyarázz – legyintett.

– Én akartalak megoperálni? – kérdeztem.

– Hagyd már abba – mondta. – Sok étert adj, a többi nem érdekel.

És behunyta szemét.

Jablonovkán felsorakoztatták a századot, és Harangozó megparancsolta, hogy lépjenek elő a futurások. Négy gabonakereskedő jelentkezett. Harangozó a rámpa mögé vitette és agyonverette őket. Ettől nagyon megijedtünk. Azt hittük, valamilyen vérszomjas, szadista parancsnokot fogtunk ki, de később kiderült, hogy csak a gabonakereskedőket gyűlölte, más senkire sem haragudott. Mikor aztán összeírták, hogy ki mihez ért, ijedtünkben negyvenheten azt hazudtuk, hogy orvosok vagyunk, illetve csak negyvennégyen, mert a három igazi orvos is köztünk volt, de azok már nincsenek meg. Harangozó végignézett rajtunk, és azt mondta:

– Az az elvágott nyakú lesz a századorvos.

Tizenkilenc éves koromban megoperálták a pajzsmirigyemet; Jablonovkán jól jött, hogy megmaradt a hege. De azt nem is álmodtam, hogy operálnom kell majd. Bisztrai, az egészségügyi tizedes ma reggel behívott a szerszámraktárba. Itt kell elvégezni a műtétet, azt mondta, hívjak két embert, és takaríttassam ki.

Itt minden csupa erdő. Ez a ház is fából épült, jó fenyőszag jön a falakból, és ha valaki odanyúl, hozzáragad a gyantához a keze. Csak az a baj, hogy ez a szoba már eredetileg is raktárnak készült, tehát ablaktalan. Az ügyes kezű Ligeti kiszerelte a század bedöglött Mercedeséből a fényszórókat meg a telepet; olyan világítást csinált, mint egy igazi műtőben. A lepedőt szódás vízben sterilizáltuk, és kifőztük a tűket, a cérnát meg az összes műszereket, melyeket hamarjában össze lehetett szedni. Mosdót is állíttattam a szobába, szublimátos vízzel.

– Moss kezet – mondtam Ligetinek.

– Már mostam – válaszolta.

– De hozzányúltál a ruhájához. Te is, Maurer.

– Nem mindegy neki? – vont vállat Ligeti, és Haas Lacit nézte, aki behunyt szemmel, fehéren feküdt a reflektorfényben, bal kezével szemérmesen eltakarva férfi voltát.

– Mossatok kezet, azt mondtam.

Kelletlen arccal engedelmeskedtek. Megszoktam. Eleinte mindenki utált. Nem azért, mert nem orvos létemre századorvos lettem, hanem mert ott laktam, azt ettem, amit a keret. Este velük rádióztam. Nem kellett sárga szalagot viselnem. Ez fájt nekik. De aztán kezdtek rájönni, hogy mégis velük tartok. Például jött egy parancs, hogy ezentúl a fagyásosoknak is ki kell vonulniuk, mert három százaléknál több gyengélkedő nem lehet. De én már kiismertem Harangozó hangulatváltozásait. A legtöbbször túlléptem a három százalékot, sőt, december végén, amikor a nagy fagyok jöttek, huszonhét főt tudtam kiírni. Látták, hogy a bőrömet viszem vásárra érettük; azóta nem utálnak annyira.

– Mit csináltok? – szóltam rá Maurerékra. – Ott egy steril kendő, abba törülközzetek.

Ugyanolyan kelletlen arccal megtörülköztek. Mert ez a kelletlen arc, ez megmaradt.

Leültek egy ládára. Vártuk Bisztrait. Maurer kinyújtotta nagy, vörös kezeit, hogy ne érjen semmihez, és közben engem bámult, mit csinálok. Idegesített a nézése. Leültem én is. Csend lett. A falakból finom fenyőszag szállt ki, mint otthon, amikor apánk hazahozta és a kamrába rejtette a karácsonyfát, de a szaga kiszivárgott, és elárulta ottlétét. Apánk mindig akkora karácsonyfát vett, amekkora csak befért a szobába. Négyszer kezdte elölről az életet, mert mindig csődbe ment az üzlete: talán azért akarta, hogy én orvos legyek… Elővettem egy orosz cigarettát, és rágyújtottam.

– Nekünk ez is tilos? – kérdezte Ligeti.

– Ti már bemosakodtatok – mondtam. – De te rágyújthatsz, Laci.

Kinyitotta a szemét. Felült. Rágyújtott. Egy kicsit megkönnyebbültem, mert rossz volt őt látni a fehér fényben fehéren elnyúlva, mozdulatlanul.

– Nem kívánsz valamit? – kérdeztem.

– Mit kívánhatnék? – kérdezte fásultan.

Gondolkoztam.

– Enni nem ehetsz. Akarsz teát?

– Nem akarok teát.

– Talán tudok neked szerezni egy kis rumot.

– Ne szerezz semmit, Silbermann.

Megint csend lett. Senki sem beszélt. Kintről sem hallatszott semmi nesz, mert a keret házait derékig fölhányták trágyával a hideg miatt, és arra még rájött a hó. Ettől olyan lett a csönd, mint egy ólomnehezék az ember szívén.

– Legalább beszélgessünk – mondtam.

– Miről beszélgessek veled? – kérdezte.

– Mondj el egy verset.

– Nem jut eszembe egy se.

– Mondd el azt, amit a tarka esten szavaltál.

– Azt nem is én írtam.

– Hát ki írta?

– Nem lehet tudni. Kutattam utána, de nem tudtam nyomára jutni.

Ha versekről volt szó, mindig felélénkült. Most is hamar föléledt, mesélni, gesztikulálni kezdett, még arról is megfeledkezett, hogy a bal kezét a szeméremtestére szorítsa. Ő volt a tarka est nagy meglepetése. Ebből a halk szavú fiúból akkora hang tört ki, mint a szél zúgása; végigszállt a hosszú birkaaklon, még az üszkösök is hallották, akiket nem volt szabad előrehozni, nehogy Harangozó meglássa őket.

Harangozó parancsára rendeztünk a kormányzó neve napján tarka estet. Voltak ilyen humanista rohamai. Állandó vitában állt önmagával, de ezt a fiúk nem voltak képesek belátni. Őneki az volt a parancsa, hogy termeljen ki iksz köbméter rönköt, talpfát meg sürgönyoszlopot, és ezalatt irtsa ki a századot. Csakhogy volt benne egy nagy adag idealizmus is. Meg akarta őrizni azt az illúziót, hogy itt minden úgy van, mintha szabad emberek volnánk – már amennyire a háborúban szabad lehet valaki. Amíg valaki bírta a munkát, addig görbén se volt szabad ránézni. Ragaszkodott hozzá, hogy esténként énekeljünk, szórakozzunk; olykor maga is bement az akolba. Amikor például Haas Laci szavalni kezdett a tarka esten, Harangozó könnyekre fakadt. Elfordult, később kiment, hogy ne mutassa ellágyulását; másnap megtudtam a csicskásától, hogy egész éjjel sétált a szobájában és krákogott. Fogadni merek, hogy ezért ragaszkodott a vakbélműtéthez is; nem felejtette el Haas Laci szavalatát.

Arról a bizonyos versről csak most tudtuk meg, hogy nem közönséges vers volt, hanem a 137. zsoltár, annak is valamilyen régi református fordítása, melyet Haas Laci a sárospataki levéltárban fedezett föl. Csak annyit tudott róla kideríteni, hogy nem Patakon, hanem valószínűleg Hollandiában készült. Talán a leideni egyetemen írta a maga gyönyörűségére és vigasztalására egy magyar diák.

– Szavald el – kértem.

– Alig emlékszem rá.

– Amennyit tudsz, annyit.

– Nincs kedvem hozzá.

Hiába biztattam. Akkor Ligeti – csak úgy a válla fölött – szólt oda neki:

– Mit affektálsz?

Erre engedelmesen föltápászkodott, körülnézett, s ágyékára dobta a lepedő lelógó csücskét. Úgy látszik, nem akart pucéran verset mondani. Nagyon halkan beszélt, alig lehetett érteni.

Babilonnak vizei mellett ültünk,
és siralommal, Sion, emlegettünk.
Hegedűinket azon a földön
fűzfákra függesztettük,
mert őrzőink örömdalt követeltek:
„Sion dalaiból daloljatok nekünk!”

Sion dalát dalolni hogy lehetne
idegen földön, számkivetve?
Ó, Jeruzsálem, ó, Jeruzsálem,
száradjon el a jobb kezünk,
ragadjon ínyünkhöz a nyelvünk
ha rólad, Sion, nem emlékezünk.

Elhallgatott. Görcsöt kapott, visszafeküdt, felhúzta a lábát. Én mindjárt izzadok. Ha idegesít valami, nyirkos lesz a kezem, és hideg permet ver ki a tarkómon. Ligeti maga elé meredt, és a körmét rágta, Maurer nyitott szájjal szuszogott, és folyton engem bámult szürke, kocsonyás, ragadós szemével. Laci még egy-két percig zihált, aztán megint teljes lett a csönd, és a csöndbe megint betódult a fenyőszag. Orromon-számon, sőt még a pórusaimon is belém hatolt ez a szag; becsukott szemhéjam mögött sírhatnékom lett. Fel voltam zaklatva. Olyanok jutottak eszembe, amik máskor soha. Hogy milyen is ez az élet, és mire való, és ki gondolta ki, és ha csak magától lett, miért lett ilyen örökké vívódó, saját szavának ellentmondó, önmagát fojtogató, meg nem oldható, meg nem fejthető… Eltoltam magamtól ezeket a gondolatokat, de akkor apám sárga arca villant elém a betegágyon. Hogy őt ne lássam, megpróbáltam halottnak elképzelni önmagamat. Ez nem sikerült. Még holtomban is éltem, nem nagyon éltem, csak éppen annyira, hogy tudjam: nem vagyok halott. Akkor jött meg Bisztrai.

Kötszert kapott, de étert nem. Ahelyett egy üveg novokaint nyomott a kezembe. Megnézte a fényszórókat, ki-be kapcsolta őket, és elégedetten mosolygott. Mielőtt kiment volna, rám mordult.

– Ha délre nem üres a raktár, hasba rúgom magát, Silbermann.

Engem magázott. Nem szerette, ha bejött valaki a raktárba. Itt lakott a szomszédban, abban a szobában, melyhez a raktár hozzá volt ragasztva. Folyton a priccsén forgolódott, de napjában nyolcszor-tízszer is kijött megnézni, rajta van-e a raktárajtón a lakat.

A nagy dobkályhán kifőztük a pravazt. Csak egyszer adtam injekciót életemben, hat héttel ezelőtt egy hasmenéses fiúnak. De annak már úgyis mindegy volt.

– Nem kaptunk étert – mondtam Lacinak. – Majd lokálba csinálom.

– Mi az? – kérdezte.

– Helyi érzéstelenítés.

– Ébren leszek? – kérdezte.

Mondtam, ébren. Kérdezte, akkor rágyújthat-e. Vállat vontam, odaadtam az egész skatulyát.

– Csak egy szúrást fogsz érezni – mondtam.

Ligeti drogistasegéd volt civilben. Ügyes kezű embernek ismertem, de most nem nagyon fárasztotta magát. Gúnyos lassúsággal mozgott, jelezve, hogy minden mozdulata amúgy is hiábavaló. Háromszor kellett rászólnom, míg odalökte a kést.

– Most már dobd el a cigarettát – mondtam Haas Lacinak.

– Szépre száll a füst – mosolygott, és belefújta a füstöt az arcomba.

– Ha ez gúnyolódás akar lenni, akkor ne fáraszd magad – mondtam neki. – Mindennap záróráig ültem a könyvtárban. Jó orvos szerettem volna lenni.

– Mesélted.

– Ha Hitler be nem vonul Prágába, az is vagyok.

– Ha – mondta.

– Mi az, hogy ha? – kérdeztem.

– Ezzel jelzik az irodalomban a nevetést.

– Min akarsz nevetni? – kérdeztem.

– Hogy hol a vakbél, azt tudod?

– Nevethetsz bátran – mondtam –, mert tudom.

Azt hiszem, jó helyre vágtam. Éreztem ugyan, hogy a homlokom és a nyakam megizzadt, de már megszűntem remegni, és az a feszültség, melyben tegnap óta éltem, fölengedett. Nem tudtam, mit csinálok, de amit csináltam, valamilyen belülről jövő jóváhagyást kapott.

– Olyan a hashártyád, mint a gyöngyház – mondtam.

– Ne udvarolj nekem, Silbermann – válaszolta.

Eddig mindig nyitott kések voltak a hangjában. Ez volt az első szelídebb csengésű mondata. Tudtam, hogy szelídülése nem nekem szól; ez csak az idegek hűdése, amit úgy hívnak: műtéti sokk.

Nem volt elég az érfogó, emiatt sokszor törülgetni kellett a sebet. Lassan, nagyon óvatosan kezdtem kifelé húzni a vékonybelet.

– Fáj? – kérdeztem.

– Nem fáj.

– Hazudsz – mondtam. – Ezt Schleiermacher professzor sem tudná fájdalom nélkül megcsinálni.

– Amit tinektek mondunk, az nem lehet hazugság.

– Gyűlölsz? – kérdeztem.

– Szeresselek?

Nem válaszoltam. Az ember nem vár hálát. Pedig a lábam lejártam, míg ideadták az autólámpákat, és megengedték, hogy a lókórházból kölcsönkérjük a műszereket. Hajam alól kibújt egy verejtékcsepp, lefolyt a halántékomon és az arcomon. Haas feljajdult.

Már meg kellett volna találnom a vakbelet. Laci hasán a seb fölött steril lepel volt. Arra terítettem ki a beleket, takarosan, rendben. De most megállt a kezem.

– Hát kihez húzok én? – kérdeztem ingerülten, mert újra elfogott a belső remegés. – Ki tartja a hátát értetek? Ki dugdossa az üszkösöket? Téged hányszor írtalak ki, Ligeti? És téged, Maurer? Halljuk, válaszoljatok!

Ligeti vigyorgott. Maurer tátott szájjal szuszogott rám. Forró lehelete az arcomba csapott. Meg tudtam volna ölni.

– Amit én teszek, árulás? Amit te, az nem?

– Az nem – mondta Laci.

– Az sem, hogy szavaltál a tarka esten?

– Minekünk mindent szabad – mondta.

– Miért szabad nektek mindent?

– Mert mi úgyis meghalunk – mondta Laci.

Túlfűtötték a szobát. Mindenem csupa víz volt, a nyakam, az ingem, a tenyerem. Karommal végigtöröltem a homlokomat.

– Ne örülj – mondtam. – Nem fogsz meghalni. Mindjárt megtalálom a vakbeledet.

– Gratulálok – mondta.

– Én már elsőéves koromban elolvastam a negyedéves tankönyveket.

– Kár volt stréberkedni – mondta.

– Nem érdekelt a pénz sem – mondtam. – Vidékre akartam elmenni körorvosnak.

– Ne diskurálj – mondta fáradtan. – Operálj.

Néha feljajdult, pedig vigyáztam. Nagyon vigyáztam, százszorosan, ezerszeresen vigyáztam, mert tudtam, ha nem vigyázok, nekik lesz igazuk. Nehéz percek múltak. Nagyon lassan múltak. Maurer még mindig engem bámult, azzal a gutaütéses szemével.

Már rengeteg bél feküdt egymásra rakosgatva.

– Nincs meg? – kérdezte Laci.

– Ne félj – mondtam. – Meglesz.

– Ne csinálj belőle hiúsági kérdést.

– Akarsz meggyógyulni, vagy sem?

– Hülye – mondta, és behunyta a szemét.

Már tiszta egy remegés voltam belül.

Schleiermacher a negyedéveseknek adott elő; odáig nem jutottam el. De az ő híres mondásait mindenki ismerte az egyetemen. Például ezt: „Uraim, a vakbél nem vándorol, mint a vese. A vakbél mindig a helyén van, csak meg kell találni.” Én nem találtam. Már Ligetit kellett segítségül hívnom, hogy összetartsa a beleket, amikor Lacinak fektében félrebillent a feje.

– Kész – mondta Ligeti.

Sarkon fordult, és már itt akart hagyni mindent: csak amikor ráordítottam, ment vissza a helyére. A pulzus szabályos volt, de gyenge, egy kicsivel gyengébb, mint illett volna. Nem volt kámforom. Nem volt koffeinem. Odaszóltam Maurernek, hogy támassza fel a beteg fejét, és öntsön az arcába vizet.

Elengedte a csipeszeket. Rossz volt nézni, ahogy a korsót fölvette a földről; mintha most venne életében először a kezébe valamit. Aztán beöntötte a bádogpohárba a vizet, s közben reám-reám nézett, amitől csigamozgása még jobban meglassúdott.

– Mozgás! – kiáltottam rá.

Elindult a bögrével, de nem gyorsabban az eddiginél. Mint akinek hínárba akadt a lába, úgy ment át a szobán. Laci fölé hajolt. Belenézett az arcába. Őt nézte, engem, megint őt, megint engem. Ha még egyszer rám néz, megőrülök.

– Ne bámészkodj, te szerencsétlen! – kiabáltam. – Megölöd, ha így húzod az időt.

Állt, mint a süket. Az ilyen lassú eszű féregnek idő kell, míg a füléből eljut agyáig a hang. Rám bámult, megfordult, a korsóhoz cammogott, beleöntötte a vizet. A bögrét visszatette a polcra, pontosan ugyanoda, ahonnan levette, mint egy idomított gorilla. Aztán odajött hozzám.

– Tedd vissza a beleit – mondta.

– Mit beszélsz?

– Tedd vissza a beleit, és varrd össze a sebet.

– Te állat – mondtam. – Mit értesz ehhez? Te lassú, buta dög, te elmebajos majom. Te hülye.

Arca meg se rándult. A sértések sem hatoltak át dobhártyáján.

– Varrd össze – ismételte ugyanolyan érzéketlen hangon, és fölemelte szőrös hátú kezét.

Hátráltam. Utánam jött. Egy ősemlős, egy két lábra állt állat, egy Neander-völgyi hím. Ott állt a hátam mögött, amíg dolgoztam, s én a tarkómban éreztem forró leheletét.

A kályha ontani kezdte a meleget, nyakamon csurgott a víz. Az átlangyosodott falakból olyan erős gyantaszag áradt, mintha az erdő bejött volna a szobába. Összevarrtam a sebet. Apám kívánta, hogy orvos legyek. Azt mondta: „Nemcsak azért, mert az orvos mindenütt megél, akárhová veti a sors, hanem azért is, mert az orvos munkája tiszteletet érdemlő és nemes. Az emberiség javát szolgálja vele.”

1966

Jegyzetek

A Helikon Kiadó életműkiadásában Örkény István novelláinak első kötete Tengertánc (2021) címmel az író fiatalkori, játékos hangú írásait, valamint a háború után, majd az ötvenes években megjelent realista, helyenként szatirikus hangvételű elbeszéléseit tartalmazta, az 1957-ben született Szibériai nyuszttal bezárólag. Az ezek után következő években Örkény mintha lezárta volna addigi novellaírói korszakát, és 1957–1961 között megjelenik szövegeiben a kafkai, álomszerűen szorongásos tónus, amely összefügg az 1956-os levert forradalom utáni társadalmi depresszióval és az írásainak megjelenését letiltó kultúrpolitikai verdikttel (az író néhány évig a megélhetés kényszere miatt egy gyógyszergyárban dolgozott). Ezeknek az éveknek jelentős írása a Niagara Nagykávéház, amely miatt – jellegzetes magyar kultúrpolitikai kortünetként – a nem sokkal korábban feloldott szilenciumot egy ideig újra kivetették rá. Egy másik novella, az Ólmos eső szintén kiverte a hatalom biztosítékait: amikor a pécsi Jelenkor folyóiratban meg akarták jelentetni, az apparátus azonnal lépett, az írást a nyomdában kellett kivenni a lapszámból.

Ezután azonban az előző zaklatottabb évekhez képest aránylag békésebb korszak következett Örkény életében, ekkor születtek emlékezetes novellái az 1970-es évek elejéig, onnantól azonban már inkább az egyperces novellák évtizedéről beszélhetünk.

HÓDOLAT KAFKÁNAK

A visszaváltozás Kötetben: Időrendben. Válogatott novellák. Magvető, 1971.

Álmomban Kötetben: Időrendben. Válogatott novellák. Magvető, 1971.

Ars poetica Kézirat: 1957, folyóiratban: Kortárs, 1979 (Örkény István Zúzdába vele! című bevezetőjével), kötetben: Novellák I–II. Szépirodalmi, 1980.

Éden Folyóiratban: Magyar Műhely, 1967, kötetben: Nászutasok a légypapíron. Magvető, 1967.

Fort Quirinar Folyóiratban: Kortárs, 1965, kötetben: Időrendben. Válogatott novellák. Magvető, 1971.

Niagara Nagykávéház Kézirat: 1958, folyóiratban: Élet és Irodalom, 1963, kötetben: Időrendben. Válogatott novellák. Magvető, 1971. Az ÉS-beli publikáció nyomán Örkény István ismét szilenciumra kényszerült. Az 1957 végétől kezdődő, majd 1962-ben fellazuló eltiltás a Niagara Nagykávéház után ismét szigorodott, körülbelül szűk egy évig. A Népszabadság 1963. március 30-i számában a következő szavakkal támadta meg az írást Szirmai István, a pártközpont osztályvezetője: „Egy-egy színpadi műben, regényben vagy novellában meghökkent bennünket a közöny, az erkölcsi közömbösség. Legutóbb olvashattuk az Élet és Irodalomban Örkény István Niagara Nagykávéház című politikai értelemben rosszhiszemű novelláját, amelyhez hasonló irományoknak nincs helye a magyar sajtóban.” (A marxizmus–leninizmus eszmei offenzívája. Szirmai István előadása az MSZMP Akadémiáján.)

Ólmos eső Kézirat: 1961, a szilencium negyedik éve. Örkény István próbaképpen elküldte a kéziratot Nemes Dezsőnek, a Népszabadság akkori főszerkesztőjének, akit még a hadifogságból ismert. A következő választ kapta rá: „Kedves Örkény elvtárs! »Ólmos eső« című novelláját elolvastam. Nem mondhatom, hogy élvezetes olvasmány volt a számomra. Ugyanis a magamfajta egyszerű halandó nehezen ismeri fel e novellájának értelmét, vagy éppenséggel azt az értelmet, amit írója belemagyaráz. Ezért »használati utasítás«-ként mellékelhette volna a magyarázatot is. Ne gondolja, hogy ezt csak tréfából vagy bántó éllel írom. Miért írta ezt a novellát? Azt kívánja bemutatni, hogy milyen nyakatekert a gondolkozásmódja és a mondanivalója? Miért van szüksége Örkény Istvánnak ilyen nyakatekertségre, alakjainak értelmetlen és misztikummal körített deformálására? Miért kell az emberi indulatokat – jókat és a rosszakat is – ilyen értelmetlenné torzítani? Talán azért, hogy bemutassa: silány értelmű novellát is érdekfeszítően tud megírni? Vagy talán azért, mert az indulatok értelmetlenné deformálása szolgál »írói eszközül« az egyenes és értelmes mondanivaló kikerülésére? Ezt nem azért írom, hogy szót emeljek a közlés ellen. Azért írom, mert véleményemet kérte. Én csak a Népszabadságban való közlés ellen emelek szót. A Kortársban vagy az Élet és Irodalomban való közlésről e lapok szerkesztőségének kell döntenie. Én Önnek, mint az írónak, nem tanácsolom, hogy ilyen írás közlését kérje, és közléséhez hozzájáruljon. Úgy gondolom, ebben egyetért velem – legalábbis elvileg –, hogy az írói hivatásnak a mi társadalmunkban nem az a célja, hogy az író egyéni érvényesülését, hanem hogy a népet szolgálja, mégpedig nem akárhogyan. És aki azt akarja szolgálni elsősorban, az nem engedi meg akármilyen írásának a publikálását csak éppen azért, hogy »három év után esetleg nyomdafestéket lássak« – amint ezt kísérő soraiban írja. Egyébként nem tartom kizártnak, hogy irodalmi lapunk, illetve folyóiratunk szerkesztőségének tagjai segítő szándékból egy ilyen »ólmos« novellát is közlésre ajánlanak. Engem is segítő szándék vezérel, és ezért nem javaslom, hogy közlésre adja. Amint kísérő soraiban közli, a novellát elküldte Dobozynak is. Én is elküldöm neki e levelem másolatát. Gondolom, neki is megírta, hogy írását én is megkaptam, s feltételezem, hogy érdekli a véleményem.

»Ólmos« novellák helyett egyenes értelmű írásokat kívánva üdvözli: Nemes Dezső.”

Ez után a levél után természetesen egyetlen pesti szerkesztőség sem közölte a novellát. Néhány hónap múlva a Jelenkor vállalkozott rá. Első levél: „Kedves Barátom, ha az istenek is úgy akarják, az Ólmos eső decemberi számunkban jön. Legalábbis a kéziratot nyomdába adtuk. Korrektúrát majd küldünk. 61. szept. 24. Szívélyes üdvözlettel Tüskés Tibor”.

Második levél: „Kedves Barátom, nyomdába adtuk kéziratodat, mégis vissza kellett kérnem. Azt hiszem, fölösleges hosszasabban fejtegetni a körülményeket, felsőbb helyről leintettek bennünket, s nem vállalhatjuk az írás közlését. Kérlek, értsd meg helyzetünket. Azt hiszem, ezt egy pesti irodalmi lapban történő megjelenés oldhatja majd föl. 61. okt. 28.

Baráti üdvözlettel: Tüskés Tibor.”

Kötetben: Nászutasok a légypapíron. Magvető, 1967, átírva: Időrendben. Válogatott novellák. Magvető, 1971.

HATVANAS–HETVENES ÉVEK

Az utolsó vonat Folyóiratban: Új Írás, 1962, kötetben: Jeruzsálem hercegnője. Szépirodalmi, 1966.

A 137. zsoltár Kötetben: Jeruzsálem hercegnője. Szépirodalmi, 1966.

A szürke asszony Folyóiratban: Dunántúl, 1956, kötetben: Jeruzsálem hercegnője. Szépirodalmi, 1966.

Meddig él egy fa? Kézirat: 1958, folyóiratban: Magyar Nemzet, 1962, kötetben: Jeruzsálem hercegnője. Szépirodalmi, 1966.

Rekviem Folyóiratban: Új Írás, 1966, kötetben: Jeruzsálem hercegnője. Szépirodalmi, 1966.

A hattyú halála Folyóiratban: Új Írás, 1962 (az első megjelenés az 1957-ben rá kirótt szilencium után), kötetben: Jeruzsálem hercegnője. Szépirodalmi, 1966.

Fohász Kötetben: Jeruzsálem hercegnője. Szépirodalmi, 1966.

Mikor van a háborúnak vége? Folyóiratban: Népszabadság, 1969, kötetben: Időrendben. Válogatott novellák. Magvető, 1971.

Ákos és Zsolt Kötetben: Jeruzsálem hercegnője. Szépirodalmi, 1966.

Jeruzsálem hercegnője Folyóiratban: Új Írás, 1962, kötetben: Jeruzsálem hercegnője. Szépirodalmi, 1966.

Vannak-e fák Velencében? Kézirat: 1960, kötetben: Jeruzsálem hercegnője. Szépirodalmi, 1966.

Európa legjobb síterepe Kézirat: 1958, kötetben: Nászutasok a légypapíron. Magvető, 1967.

Magnó Folyóiratban: Népszabadság, 1973, kötetben: Novellák I–II. Szépirodalmi, 1980.

Nincs bocsánat Kézirat: 1959, folyóiratban: Kortárs, 1962, kötetben: Jeruzsálem hercegnője. Szépirodalmi, 1966.

Honvédkórház Folyóiratban: Új Írás, 1962, kötetben: Jeruzsálem hercegnője. Szépirodalmi, 1966.

Húsz perccel zárás előtt Folyóiratban: Élet és Irodalom, 1964, kötetben: Jeruzsálem hercegnője. Szépirodalmi, 1966.

Levelek a kollégiumba Folyóiratban: Új Írás, 1963, kötetben: Jeruzsálem hercegnője. Szépirodalmi, 1966.

A Hanákné-ügy Folyóiratban: Kortárs, 1966, kötetben: Nászutasok a légypapíron. Magvető, 1967.

Kavicsok Folyóiratban: Új Írás, 1972, kötetben: Novellák I–II. Szépirodalmi, 1980.

Te édes-édes Folyóiratban: Jelenkor, 1964, kötetben: Jeruzsálem hercegnője. Szépirodalmi, 1966.

Radnóti Zsuzsa

Betűrendes címmutató

A Hanákné-ügy

A hattyú halála

Ákos és Zsolt

Álmomban

Ars poetica

A 137. zsoltár

A szürke asszony

A visszaváltozás

Az utolsó vonat

Éden

Európa legjobb síterepe

Fohász

Fort Quirinar

Honvédkórház

Húsz perccel zárás előtt

Jeruzsálem hercegnője

Kavicsok

Levelek a kollégiumba

Magnó

Meddig él egy fa?

Mikor van a háborúnak vége?

Niagara Nagykávéház

Nincs bocsánat

Ólmos eső

Rekviem

Te édes-édes

Vannak-e fák Velencében?

Tartalom

Hódolat Kafkának

A visszaváltozás

Álmomban

Ars poetica

Éden

Fort Quirinar

Niagara Nagykávéház

Ólmos eső

Hatvanas–hetvenes évek

Az utolsó vonat

A 137. zsoltár

A szürke asszony

Meddig él egy fa?

Rekviem

A hattyú halála

Fohász

Mikor van a háborúnak vége?

Ákos és Zsolt

Jeruzsálem hercegnője

Vannak-e fák Velencében?

Európa legjobb síterepe

Magnó

Nincs bocsánat

Honvédkórház

Húsz perccel zárás előtt

Levelek a kollégiumba

A Hanákné-ügy

Kavicsok

Te édes-édes

Jegyzetek

Betűrendes címmutató

helikon.libricsoport.hu

ISBN 978 963 479 923 8

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font License