Scott Seymour

Miraklit

2019

November

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © SCOTT SEYMOUR

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-031-5

Ágenda Kiadó

Debrecen

2023

1

– Azért törted rám az ajtót, hogy egy hajszálat mutogass?

– Nem hajszál.

– Láttam már életemben pár hajszálat.

– Pedig nem az. Tessék, szakítsd el.

George Bannister, a NASA igazgatója megpróbálta az ujja köré csavarni a hajszálnak tűnő valamit, hogy eltépje. De még meghajlítani is képtelen volt.

– Na, gyerünk, főnök. Nem bírsz egy hajszállal?

– Mi a franc ez?

– Miraklit.

– Na, most okosabb lettem. Mi az a Miraklit?

– Az, ami a kezedben van.

– Drágám, az rendben van, hogy úgy jársz ki-be az irodámba, mintha nyilvános vécé volna, de cserébe azért adhatnál valami információt, nem?

Kyra Martin, a NASA fizikusa, imádott a főnökével évődni, és persze tudta, hogy ez kölcsönös.

– Jajj, légy már kreatívabb! Mirákulum annyit jelenti: csoda. Na, hát ez a valami itt csodálatos, tehát Miraklit.

– Oké, a nevét már értem. De mi ez?

– Talán egy anyag.

– Hogyhogy talán?

– Semmiféle szerkezete nincs. Nem fém, nem fa, nem kőzet, nem műanyag, nem üveg. Egy darab atomot nem találtunk benne. Egyszerűen semmit. Csak van, és olyan, amilyen. Például, mint épp megtapasztaltad: meghajlíthatatlan. Bár ennél durvább a helyzet: tökéletesen sebezhetetlen.

– Vagy csak mi vagyunk gyengék.

– Nem, a laborban mindenünket bevetettük. Olyan hatásoknak tettük ki, amitől a titán darabokra szakadt volna azonnal. Ez a valami meg se rezzent. Atomcsapást érthető okból nem kapott, de nagyjából minden mást igen.

– Szóval keményebb minden ismert anyagnál.

– A Miraklithoz képest a legkeményebb anyagaink is papírból vannak. De pusztán csak ennyi miatt, nem neveztük volna el Miraklitnak. Ez az anyag tényleg csodálatos.

– Mit tud még?

– Tessék, itt egy másik darab – a nő elővett a köpenye zsebéből egy pingponglabdához hasonlító valamit. – Fogd meg!

– Huhhh, ez nagyon könnyű. Nem érzem a súlyát.

– Mert nincs.

– Lehetetlen. Mindennek van tömege, tehát súlya is.

– Ja, ahogy mondod. Mindennek, kivétel a Miraklitnak. Mert ennek nincs.

– Kezdem érteni, hogy miért ez a neve. Mindjárt meg is szólal több nyelven?

– Akár, bár ilyesmit nem tapasztaltunk – mosolygott a nő Bannisterre.

Kezd visszatérni a humora, úgy tűnik, túl van az első megdöbbenésen. Helyes.

– De tud még pár dolgot, ami ezeknél is komolyabb.

– Oké. És akkor most úgy szedjem ki belőled egyenként, vagy elmondod magadtól?

– Azt hittem haragszol, hogy csak úgy berontottam hozzád – kacsintott Kyra az igazgatóra.

– Elegem van belőled - nevetett a férfi. – Mondd már!

2

Vincent O’Brien nagyjából a századik időhúzó kört tette meg teremnyi irodájában, de nem enyhült a türelmetlensége. Amúgyis nehezen bírta a várakozást, pláne, ha a dolgok nem rajta múltak. És most pont ez volt a helyzet. Két hónapja kísérleteznek a Miraklittal, szinte alvás nélkül, és ezekben a percekben egy másik irodában épp eldől: volt-e értelme az egésznek.

A Deep Impact volt a NASA eddigi legnagyobb szabású programja. Nem könnyű eljutni a Marsra, a felszínére leérkezni még nehezebb ügy, de fúrásokat végezni, és onnan haza is hozni, amit ezer méter mélyből felhoztak, az néhány éve még lehetetlennek tűnt. Aztán csak megcsinálták, és többet nyertek vele, mint remélték. Mert a nagyjából kétkilónyi törmelékben ott volt valami, amiről bármelyik fizikus azonnal bátran kijelentette volna: ilyen pedig nincs.

És elvben igaza is lett volna. Ha nem is tökéletes, de létezik azért egységes világmagyarázat az ősrobbanástól az atomokon át a fénysebességig. A fizikusok roppant elégedettek magukkal, biztosak benne, hogy a természeti törvények döntő többségét már megismerték, és a még hiányzó mozaikok is nemsokára a helyükre kerülnek. Aztán találnak egy anyagot, ha anyag egyáltalán, ami felrúg minden létező szabályt.

Afelől nem volt kétsége, hogy Kyra képes lesz meggyőzni a nagyfőnököt a Miraklit csodálatos mivoltáról. Az igazi probléma pont akkor kezdődik, ha Bannister átlátja, mit is kapott a kezébe.

3

– Szóval? Mit tud még a szerkentyű?

– Ha visszaadod a lasztit, megmutatom.

– Parancsolj. Eltünteted?

– Nem bűvész vagyok, hanem fizikus. És nem trükköket mutatni jöttem, bár elhiszem, hogy elsőre mindez annak tűnik. Na, figyelj! – a nő egy gyors mozdulattal kettécsavarta gömböt, Bannister látta, hogy belül üreges. – Van valamid, ami elfér benne?

– Hmmm – nézett körbe a férfi. – Talán ez – egy dobókocka volt papírnehezékként az asztalán, kézbevette, és Kyra felé nyújtotta.

– Főnök, te szerencsejátékokat űzöl, míg mi dolgozunk?

– Tudod, hogy mi ez?

– Persze, dobókocka.

– Annál egy kicsit egyedibb. Ez az első Holdkőzet, ami valaha a Földre érkezett. Armstrong hozta haza a szkafandere zsebében. Ő csináltatta meg dobókockának egy ékszerésszel, és az elődömnek adta, hogy emlékezzen rá: mennyi minden múlik a szerencsén.

– Nocsak. Oké, szóval kegytárgyat őrzöl. Vigyázok rá, ne félj! – közben betette a kockát a félgömbbe, majd rácsavarta a másik felét. – Tessék, itt van.

– Nem igaz.

– De.

– Elnyeli a belerakott tárgyak súlyát?

– Teljesen.

– És ez bármekkora méretben is így történik?

– Szerintünk igen.

– Ki a szerintünk?

– Már mint rajtam kívül ki vett még részt a kísérletekben?

– Igen.

– Vincent. És senki más. Teljes titokban csináltuk.

– Azt jól tettétek. Tehát egyelőre hárman tudunk a Miraklitról. Vincent ráér?

– Az irodájában várja, hogy hívjuk, és szerintem már félőrült a türelmetlenségtől.

– Rendben. Csörgesd meg, és jöjjön ide.

– Jó ötlet, már csak azért is, mert van ám még megmutatni való. És ehhez kell ő is.

– Nosza.

4

– Szenátor asszony, a NASA-tól keresik.

– Köszönöm David, kapcsolja.

– Félreértett, személyesen jött egy bizonyos George Bannister.

– Jézusom, David, ő a NASA igazgatója. Engedje be.

– Elnézést, szenátor asszony, nem ismertem az urat. Máris megy.

– Szia Susan. Hová lett a titkárnőd?

– Hello, George. Bocs a fennakadásért.

– Szóra sem érdemes. Szóval, hová tüntetted Sheilát?

– Az elnök ajánlott neki állást.

– Aha. Te meg kaptál az alkalmon, hogy egy roppant jóképű fiatalembert ültess a helyére – kacsintott a férfi a nőre.

– Nyugi, okos is. Bár annyira nyilván nem, mint a te világszép fizikuslányod – vágott vissza mosolyogva Susan Preston.

– Kapcsolatunk pusztán munkahelyi jellegű. Csakúgy, mint az enyém Daviddel. Bár ő azért nem sétálhat be hozzám bármikor, amikor épp eszébe jut.

– Rendben, ezt elbuktam. Ne feszegessük! – nevetett föl Bannister.

– Szerintem se. Szóval mi szél hozott? Nyilván fontos lehet, ha nem telefonon akartad megbeszélni.

– Az. Mutatnék valamit. De ígérd meg, hogy senkinek sem mondod el amit látni fogsz.

– A NASA igazgatója arra kéri a Szenátus űrkutatási albizottságának elnökét, hogy tartson titokban valamit. Lásd be George, ez elég rosszul hangzik.

– Bízz bennem, kérlek. Amúgy sem hivatalos bemutató lesz.

– Ürügynek jó. Ehhh, legyen. Mutasd.

– Írj le pár szót egy cetlire, légy szíves.

– Mit?

– Mindegy.

– Oké – kitépett egy lapot az asztalán lévő jegyzettömbből, és ráírta: George Bannister írásmintát vesz Preston szenátortól. – Jó lesz?

– Tökéletes – a férfi elővette a Miraklitból készült labdát, kettényitotta, belehajtogatta a cetlit, és visszazárta.

– Ütő is van a zsebedben?

– Tessék?

– Semmi, csak gondoltam, ha pingponglasztit hordasz magadnál, épp lehet ütő is nálad. Van a pincében asztal, mehetünk játszani egyet – mosolygott kajánul a nő.

– Értem. Nincs ütő – kinyitotta a labdát, és a szenátor felé mutatta. – És már cetli sincs.

– Jajjj, George, ezt egy általános iskolás is meg tudja csinálni. Bűvészet alapfokon, ezzel nem fogsz lenyűgözni.

– Hmmm. Megcsörgetem az egyik kollégámat Houstonban. Már várja a hívást – ahogy lenyomta a zöld gombot, már föl is kapták a vonal túlsó végén a telefont. – Susan – fordult újra a nő felé Bannister – valamit beolvasna neked kedvenc fizikusunk.

– Oké – átvette a készüléket, és beleszólt. – Szia Kyra. Mondhatod.

– Szia Susan. Itt van nálam egy papírdarab, és az áll rajta: George Bannister írásmintát vesz Preston szenátortól.

– Jézusom. Kösz, Kyra.

– Nincs mit – négyezer kilométerről is átjött, hogy a fizikus kuncog magában.

Aztán megszakította a beszélgetést.

– Susan drágám, ez már eléri a bűvészet középfokát?

– Ez el. Meg is haladja. Mondjuk azért szívszerelmed elköszönhetett volna, mielőtt letett, mint egy üres vizespoharat.

– Azért szakította meg a hívást, mert van még egy kis feladata.

– Khmmm, a szívszerelmedre elfelejtettél reagálni.

– Nem hagyom magam provokálni – nevetett föl Bannister.

– Csúnyán lebuktál. Ezt már nem magyarázod ki – kacsintott rá a nő.

– Rendben. Maradunk a romantikus vonalon, vagy folytathatom a bemutatót?

– Jól van na, ezt nem hagyhattam ki. Folytassuk.

– Akkor zárd ezeket össze – nyújtotta a labda két felét az igazgató a szenátornak.

– Oké. Megvan. És most?

– Nyisd ki újra.

– Kezdem magam kisiskolásnak érezni – dohogott játékosan a nő. – Leckét írok, meg kacatokkal legózom.

– Ne morogj, nyisd csak ki.

– Atyaég. Itt a cetli. Hogy a francba csináljátok?

– Mi sehogy. A pingponglabda a felelős, illetve az anyag, amiből készült. Van egy ugyanilyen laszti Kyránál is Houstonban. A kézírásod megtett nyolcezer kilométert egy percen belül.

– Ez olyan, mint egy teleportáló. Vagy féregjárat.

– Mi is ugyanezt gondoljuk. És ha ígéretedhez híven megőrzöd a titkot, akkor látsz még pár hasonlót.

– Megígértem, nem?

– Oké. Viszont a többit csak Houstonban tudom megmutatni. Velem tartasz?

– Ne hülyéskedj George! Dél van, mire találunk repülőt, és odapöfögünk, éjfél lesz.

– Hát, volna rá gyorsabb megoldásom – mosolyodott el Bannister.

– Minket is teleportálsz?

– Lehet, hogy rövidesen simán, de ma még nem tartunk ott. Be kell érned egy F-15-ös vadászgép hátsó ülésével.

– Micsoda???

– Negyedórára van innen a nemzeti gárda reptere, oda tettem le.

– Te F-15-össel jöttél?

– Hát kedvesem, az űrhajósok mind vadászpilótákból lesznek, és folyamatos a kiképzésük. Ne aggódj, van mögöttem párezer repült óra.

– Nagy csábító vagy George. Életemben nem repültem még vadászgépen. Haza is hozol, ha ott végeztünk?

– Megbeszéltük – mosolygott a nőre a férfi.

5

– Üdvözlöm Kyra. Bejöhetek?

– Üdv Nick. Van nálunk olyan hely, ahová nem mehet be, amikor csak jólesik? – mosolygott az ügynökre a lány.

– De mennyivel jobban hangzott így, nem? – mosolygott vissza Brown. – Tudom, hogy a nő ajánlhatja fel, de én meg idősebb vagyok: nem tegeződhetnénk?

– Benne vagyok. Jobb jóban lenni a CIA góréval, kisebb az esélye, hogy lelő – kacsintott a lány a férfira.

– Annak amúgy is. Nem tudok róla, hogy fizikusokra vadásznánk.

– Megnyugtató. Bár, gondolom, nem csak úgy erre jártál.

– Valóban kiszúrtam valamit. Semmi vészes, csak szokatlan.

– Éspedig?

– Minden hónapban kapok egy összesítést a NASA összes telephelyéről. Sokféle adatot dolgoz föl a számítógépes rendszerem, és automatikus összehasonlításokat végez. És ez már a második olyan hónap, amikor rendkívüli aktivitást jelez az anyagszerkezettani laborban.

– Hát, van munkánk dögivel. Két hónapja érkezett vissza a Deep Impact első kapszulája a mars kőzettel, és azt elemezzük.

– Jó válasz – mosolyodott el a kémelhárító. – A baj csak az, hogy az éjszakai áramfogyasztásban vannak hatalmas kilengések. Akkor, amikor szinte senki nincs a laborban.

– Aha. Hát, napközben tényleg itt van minden emberem, de a legnehezebb kísérleteket éjszakára tartogatom.

– Megtudhatom, hogy miért?

– Olyankor tud hozzám bejönni Vincent O’Brien. Napközben neki is meg van a saját dolga, de este ráér.

– Értem. Ilyenkor tudtok nyugalomban előretervezni.

– Pontosan. Napközben nagy a nyüzsgés, az meg nem kedvez az elmélyült gondolkodásnak.

– Igen, nekem is ez jutott eszembe először. Csak azt nem értem, hogy mitől emelkedik duplájára az áramfogyasztás ezekben az időszakokban.

– Szoktunk új módszereket tesztelni. A Deep Impact odafenn van, végzi a dolgát, és minél jobb technikákat találunk ki idelenn, annál ügyesebb lesz ő a Marson.

– Aha. Tanítgatjátok?

– Persze. Ő az első olyan robotrendszerünk, aminek a mesterséges intelligenciáját nyitva hagytuk induláskor.

– Szóval nem egy egyszerű fúróautomata.

– Nagyon nem. Bonyolult a bolygó felszíne, a kőzete, néha szakadozik a kapcsolatunk vele, úgyhogy ugyanannyira kell tudnia saját kútfőből cselekedni, mint a mi utasításaink szerint.

– Mondanál erre egy példát? Nem vagyok se fizikus, se csillagász.

– Oké. Mostanra nagyjából tudjuk, hogy az első visszaküldött kapszulájában milyen anyagok voltak. Még kilenc ilyen adagot tud hazajuttatni, mi meg azt szeretnénk, ha minél átfogóbb képünk lenne a Mars kőzet összetételéről. Ha fúr valahol, akkor energiát fogyaszt, kopnak az alkatrészei, tehát nincs korlátlan élettartama. El kell kerülnünk, hogy fölöslegesen dolgozzon, mert akkor nem marad ereje új dolgokat megtalálni.

– Tehát ha olyan kőzetbe érkezik, amelyik hasonlít a már korábban megfúrthoz, akkor abbahagyja a munkát. Jól értem?

– Tökéletesen. Megtanítjuk, milyen anyagösszetételeknél van értelme mélyebbre menni, vagy épp oldalra, esetleg azonnal leállni, mert önmagát veszélyeztetné.

– Nocsak. Ilyesmi is előfordulhat?

– Persze. Még csak most kezdjük megismerni a talajt, nem lenne jó, ha belefúrna valamilyen gázbuborékba. Nagy bumm lenne, és csak alkatrészek maradnának a milliárdos szerkentyűnkből.

– Jól van. Szóval nem éjszakai techno partikat szerveztek orosz űrhajósoknak – kacsintott a lányra a kémelhárító.

– Nem. Bár nem is rossz ötlet.

– De arra meg kell majd hívnotok.

– Egy ilyen bulin még táncolok is veled Nick – nevetett fel a lány.

– Szavadon foglak – mosolygott rá a férfi.

6

– George, hallasz engem?

– Persze. A sisakban van mikrofon, meg fejhallgató is.

– És mások is hallják?

– Nem, mi csak egymással vagyunk állandó kapcsolatban. Ahol te ülsz, ott a navigátor szokott, a két pilótának éles helyzetben profin kell együtt dolgozni.

– De te hogyan szólsz a repülésirányításnak? Én folyamatosan hallom őket.

– Persze, mert nekünk hallani is kell. De ők csak akkor kapnak tőlünk adást, ha megnyomok egy gombot. Addig mi zárt tér vagyunk, ahonnan semmi sem megy ki.

– Szuper.

– Na, akkor mondd Susan. Nyilván nem véletlenül jártad ennyire körbe a témát. Nem hiszem, hogy navigátor szeretnél lenni.

– Rendben, rajtakaptál. Kérdeznék valami személyeset, ha lehet.

– Nosza.

– Mit jelent az, hogy ász?

– Már mint a repülésben?

– Persze, a kártyában tudom. Nem vagyok ennyire szőke.

– Öt légi győzelmet.

– Ellenséges repülőgépek lelövését?

– Így van. És miért kérdezted?

– Mert azt mondták nekem, hogy te ász vagy.

– Ja, Irakban annak idején sűrű programom volt.

– És sokan vagytok?

– Tucatnyian.

– Az egész amerikai légierőben csak 12 ász van?

– Ha van annyi egyáltalán.

– Akkor te nagyon tudsz repülni, gondolom.

– Na, Susan, ne hülyíts már! Mondd, mit szeretnél!

– Hát, sosem ültem még vadászgépben. És ahogy itt hasítunk, még csodásabb élmény mint gondoltam. Egyáltalán nem hasonlít ahhoz, mikor egy nagy Boeinggel utazom.

– Az F-15-ös is Boeing gyártmány ám. De persze, értem, mire célzol. Tehát, mit szeretnél?

– Mutathatnál pár figurát. A vidámparkokban is imádom a hullámvasutakat, gondolom, ezt is bírnám.

– Végülis adtam rád G-ruhát, kibírsz némi terhelést. Szólsz, ha leálljak, rendben?

– Jajjj, George, imádlak, ha nem volnál foglalt, beléd szeretnék.

– Csak nem bírsz leszokni a lelkem turkálásáról, mi?

– Nincs ott mit turkálni. Te már elkeltél, csak még magadnak sem vallod be.

– Susan, ha tovább rosszalkodsz, nem lesznek attrakciók.

– Rendben, kivételesen engedek a zsarolásnak. Kezdhetjük.

– Pillanat, jeleznem kell azért a toronynak. Katonai légifolyosóban vagyunk, ha nem tudják, mitől bolondul meg az útvonalunk, aggódni fognak.

– Persze, megvárom. Épp nincs más dolgom.

– Torony, itt NASA-101. Láttok?

– Remekül, NASA-101. Miben segíthetünk?

– Gyakorló repülést végzek, ha nincs körülöttem aktivitás, műrepülnék egyet.

– Nyugodtan, kétszáz kilométeres sugárban semmi. Tíz perc elég?

– Persze, és köszönöm, torony.

– Szívesen, NASA-101. És figyeljük, hogy a legjobbtól tanulhassunk, Bannister ezredes.

– Na tessék. Jólesett, kösz srácok.

Aztán megtolta a gázkart, az ikerturbinák felvonyítottak, ahogy az utánégetők is bekapcsoltak. Kevés olyan gép van a világon, amelyiknek erősebbek a hajtóművei, mint amekkora a tömege: az F-15-ös e ritkaságok egyike. Ahogy Bannister felrántotta az orrát, nyílegyenesen ment fölfelé a gép, mint egy rakéta, és még gyorsult is. Aztán egyszer csak kikapcsolta a hajtóművet, és elkezdtek pörögve lefelé zuhanni. Majd újra rátolta a gázt, és vad fordulókba kezdett.

Hurkok, tengely körüli forgás, ahogy elkapta a hév, elfelejtkezett arról, hogy ezúttal amatőr utasa van, aki nem szokott hozzá a nehézségi gyorsulás ilyen hirtelen változásaihoz. Hallotta ugyan a fejhallgatóban, hogy a nő zihál, de ez normális volt, erősebb fordulóknál a pilóták is ezt teszik. Aztán Susan hirtelen felsikított. Épp egy Immelmann tetején voltak, Bannister egyenesbe hozta a gépet, és beleszólt a sisakmikrofonba:

– Megvagy, Susan?

– Hajjaj – nyögte válaszul a nő.

– Mi a baj?

– Semmi, George. Sőt.

– Aha.

– Ne haragudj. Gondolom most nagyon kéne szégyellnem magam.

– Előfordul mással is.

– Tényleg?

– Igen. A kezdőket a hirtelen irányváltások, meg a nagy nehézségi gyorsulás néha halálközeli élménybe viszik. És van, akinél ez orgazmust okoz.

– Jaj de ciki. El ne mondd senkinek. Tudtam, hogy élvezni fogom, de azt nem, hogy ennyire. Tényleg olyan volt, mintha meghaltam volna.

– Hát drágám, most már elmondhatod, hogy a világ legdrágább vibrátorát használtad. Szerintem menj majd el vacsorázni Daviddel valamelyik este!

– Kössünk üzletet. Én bepasizok, te meg becsajozol.

– Ehh, komolytalan vagy. Méghogy szenátor. Kerítőnő.

7

– Vincent, ráérsz?

– Ráérjek?

– Igen. Menjünk ki a parkba egy kicsit.

– Itt nem jó?

– Kint jobb.

– Oké, menjünk.

O’Brien látta, hogy a lány nagyon komolyan veszi a hallgatást, úgyhogy nem is erőlködött, megvárta, míg a parkban egy padra leültek. Aztán meglepődött, mert Kyra előhúzott egy doboz Lucky Strike-ot a zsebéből, és rágyújtott egy szálra.

– Figyu, te mióta dohányzol?

– Most óta.

– Na, mondd már. Mitől vagy ennyire feldúlt?

– Bent volt nálam Nick Brown.

– A CIA-s?

– Nem, a gázszerelő. Ne hülyéskedj már Vince, hány Nick Brown van a házban?

– Jó, bocsi. És mit akart?

– Semmi konkrétat, csak körbeszaglászott. Azt mondta, hogy éjszakánként kiugróak az áramfogyasztási adataink.

– Ne már. Ezt is figyeli?

– Bizony. És célzott arra, hogy sok minden mást is. Van egy programja, ami a szokatlan jelenségekre hívja föl a figyelmét. Az egész NASA-ból.

– Szóval nem csak dísznek van nálunk a pali.

– Nem. És bár összetegeződtünk, meg jópofáskodtunk, de szerintem sejt valamit. Tetteti a hülyét, de érzésem szerint nagyon nem az.

– Hát, a szupertitkos kutatási intézményekbe nem idiótákat küld a CIA. És mi erősen azok vagyunk.

– Na, hát ezért hívtalak ki. Odabent nem lehetünk benne biztosak, hogy nincsenek-e lehallgató készülékek.

– Gondolod, hogy eddig is elmenne?

– Hát, mostantól jobb, ha erre készülünk. Vigyáznunk kell. És Georgenak is szólnunk kell, ha meghozza Susant.

– Remélem, hogy mellénk áll a csajszi. Nélküle nem fogunk boldogulni.

– Az már eleve jó jel, hogy hagyta magát idecsábítani. A többiről majd meggyőzzük a laborban.

– De az előbb mondtad, hogy ott már lehetnek lehallgató készülékek.

– Talán ilyen rövid idő alatt nem szerelte fel. Ennyit kockáztatnunk kell. Csak ott tudjuk demonstrálni a miraklit különlegességét.

– Rendben. Mikorra érkeznek?

– Szerintem mindjárt megjönnek. George szeret gyorsan hajtani – mosolyodott el a lány.

8

– Megvagy szépségem – morogta mosolyogva a képernyő felé Nick Brown. – Látod, erről beszéltem – fordult a társához.

– Látom. És ez mit bizonyít? Kiment cigizni egyet a haverjával. Az épületben tilos, hol tehetné?

– Ugyan már Dick. Soha nem láttuk még bagózni.

– Én nem figyeltem.

– Pajtás, te erősen elfogultnak tűnsz – kacsintott Nicholsra Brown. – Bárki másról lenne szó, még el is hinném. De ez a csaj még egy Nina Ricci divatbemutatón is feltűnő lenne, nem hogy a NASA-nál.

Nick és Dick, így nevezték maguk között a kutatók a CIA két itt dolgozó ügynökét. A nagyjából 180 centis szikár Brown, és a két méternél is magasabb, mackós testalkatú Nichols ha együtt ment valahová, erősen hasonlított a Stan és Pan párosra. Persze mulatságosnak senki sem tartotta őket, ellentétben elődeikkel. Mindenki tudta, hogy miért vannak itt, el is fogadták, hogy szükséges a jelenlétük, de azért meg nem szerették őket.

– Jó, nem cigizett még eddig soha. Nyilván felidegesítetted a látogatásoddal.

– Ne mentegesd, Dick! Tudja, hogy ki vagyok, és mi a munkám, és azt is, hogy nem vagyok az ellensége. Őt is védem, nemcsak a NASA-t. Ha valakinek elég egy találka a kémelhárítóval, hogy rászokjon a cigire, az valamit el akar rejteni előlünk.

– Nekem ez kevés.

– Oké. Mondok mást. Vincent O’Briennel ment ki. Aki viszont nem gyújtott rá.

– És?

– Ha cigizni akar, kimegy egyedül, vagy olyannal, akivel együtt tud bagózni. Ha viszont egy olyan nagyágyút ki tud magával cipelni, mint O’Brien, annak csak egy oka van: nem mer vele odabent beszélni.

– Nem gondolkodod kicsit ezt túl Nick?

– A dohányosok más dohányosokkal járnak ki a parkba. Nézd vissza a videókat. Az egyetlen, aki nem így tesz, az Kyra. Ő viszont azzal, aki nem dohányzik, és akivel saját bevallása szerint is esténként kettesben tartózkodik a laborban. Ennyi egybeesés sosem véletlen.

– Oké. Szerinted mit csinálnak odabenn?

– Nem tudom. Azt viszont igen, hogy az itt a feladatunk, hogy az ilyesmit megtudjuk.

– Gondolod, hogy egy ilyen okos és szép nő, mint Kyra, meg egy olyan híres űrhajós, mint Vincent, aki ráadásul már a NASA egyik kulcsembere, elárulná a hazáját? Kizártnak tartom. Mit tudnának nekik adni, amijük nincs?

– Nem csak anyagi motivációk lehetnek, ha beszerveznek valakit, ezt pontosan tudod. Ideológiai elkötelezettség, zsarolás, láttunk már pár különlegességet. Egyébként meg nem gondolom, hogy kémek lennének.

– Hanem mit gondolsz?

– Irdatlan összegekbe kerül a kormánynak a NASA. Megkapnak mindent, amit csak kérnek, olyan technológiákkal rendelkeznek, amivel a Földön senki. Hát éppenséggel eszébe juthat valamelyiküknek, hogy végez egy kis külső munkát.

– Úgy gondolod, hogy saját szakállára kutat?

– Vagy a saját szakállára, vagy valamilyen külső cégnek jó pénzért. Nem tudom mással magyarázni, miért lenne szükség az éjszakai kísérleteikre. Nyílvánvaló, hogy azokat el akarják rejteni a munkatársaik elől.

– Jó, és mit akarsz tenni?

– Megkeresem George Bannistert, és beszélek vele. Aztán majd ő eldönti, hogy rá akar-e koppintani az emberei kezére. Ha igen, segítünk neki, ha nem, akkor meg tovább figyelünk.

9

– Üdv pilóták! Megtámadjuk a Halálcsillagot?

– Üdv a lázadók titkos bázisán szenátor – vette a lapot O’Brien. – Örülünk neked Susan.

– Szia, eszerint bejött a mutatványunk – mosolyodott el Kyra is.

– Kíváncsivá tettetek. Meg persze George invitálásának sem tudtam ellenállni. Csábítottak már el Ferrarival, sőt Rolls Royce-al is, de vadászgéppel még soha. Csak ennyien vagyunk? Többiek?

– Pihenőnapot kaptak a téma miatt.

– Jogos. Na, ha kapok egy kávét, már jöhetnek is a mutatványaitok.

– Készültünk – vette föl az odakészített csészét O’Brien. – Minden nélkül, ahogy szereted, és még meleg is. Gyorsan ideértetek.

– Hát, ezzel a kütyüvel könnyű volt. Pedig nem is siettünk, George még műrepült is velem kicsit.

– Khmmm – mordult halkan Bannister.

– Jó, igaz, jobb, ha nem részletezem.

– Eszerint nagyon jól érezted közben magad – nevetett föl O’Brien. – Előfordul.

– Nem értem, hogy miről beszéltek, de valami izgalmas dolog történhetett odafönt – szólt közbe a lány.

– Hát ja, inkább hagyjuk.

– Az a helyzet Kyra, hogy az amatőrökre néha katartikus hatást gyakorol a műrepülés – kacsintott a lányra O’Brien.

– Oké, asszem jobb, ha nem akarom ennél jobban érteni. Na, mutogathatjuk a csodánkat?

– Kávé meg volt, mindjárt hatni is fog. Figyelek.

– Mi az, amit már elmondott George?

– Szerintem a lényeget. Van egy anyagunk, ami nem biztos, hogy anyag, Miraklitnak hívjuk, és sebezhetetlen, elnyeli a benne levő holmik súlyát, és még teleportál is. Jó válasz?

– Remek. Alapszinten már ez is elég lenne, hogy felülírjon mindent, amit a fizikáról tudunk. De az igazán súlyos dolgokkal megvártunk.

– Na, mutassátok már. Dumálni a Capitoliumban is tudunk – mosolyodott el a szenátor.

– Gyertek a mikroszkóphoz. Ott kezdünk. Ezzel – vett föl az asztalról egy kis üvegdarabot. – Ez egy tárgylemez, ilyesmiket használunk a vizsgálandó minták rögzítésére.

– Ezt azért tudom, én is voltam középiskolás.

– Pedig azt hittem, rögtön a Yale-en kezdtél – vette a lapot a lány.

Aztán hirtelen megfordult, és teljes erőből a falhoz vágta az üveglemezt. Csattanás, csörömpölés, a tárgylemez darabokra tört.

– Jó kezdés. Van drámai érzéketek, meg kell hagyni.

– Készültünk. No, itt egy másik. Ezt belerakom az egyik Miraklit gömbbe, tessék. Ezt is a falhoz vágom mindjárt. Szerinted mi történik, Susan?

– Elvileg ugyanúgy össze kéne törnie, mint az előbb. Úgy kéne járnia, mint egy kocsiban ülő sofőrnek, ha nekihajt a falnak.

– Így van. Na, lássuk – és már röpült is a gömb a falnak.

Egy koppanás hallatszott, ahogy nekivágódott, majd még egy, ahogy a földre esett. Mindannyian odamentek, Kyra felvette és kinyitotta.

– Látod? Tökéletesen sértetlen.

– Nem hatott rá a lassulás?

– Nem bizony. És kipróbáltuk ennél sokkal gyorsabban is. Mehet akármennyivel egy Miraklit gömb, és belevágódhat bármibe, a benne levő holmik, vagy akár élőlények, ebből semmit sem éreznek.

– Vicces. Ilyen autót szeretnék.

– Hát, furán néznél ki benne. Ugyanis csak akkor működik a dolog, ha a Miraklit gömb alakúra van megformázva. Jól néznél ki egy kétméteres gömbben, amint begördülsz a washingtoni csúcsforgalomba.

– Hogyhogy? Kocka alakban is ugyanezt kéne tudnia, nem?

– Elvileg igen. Minden anyag állandó jellemzőket mutat, alakjától függetlenül. Kivétel a Miraklit. De azt sem tudjuk biztosan, anyag-e egyáltalán.

– Értem. Illetve nem, de ahogy látom, nem vagyok ezzel egyedül. Nem baj, legalább részt veszek a felfedezésében – mosolyodott el elégedetten. – Oké, jöhet az újabb kunszt.

– Ehhez kockacukrot használunk. Neked a kávéba úgysem kellett, hát most jól jön – Kyra meggyújtott az asztalon egy Bunsen-égőt, kékes színű lángján látszott, hogy elég magas hőmérsékletű lángot fúj. Egy csipesszel fölvette a kockacukrot, és a tűz fölé tartotta. – Mi fog történni? – fordult Susanhez.

– Nyilván elolvad, és megfeketedik.

– Tökéletes. Végre egy jogász, aki rendelkezik természettudományos alapismeretekkel.

– Te George, honnan szerezted ezt a szemtelen fruskát? – Fordult nevetve Bannister felé a szenátor. – Finoman lehülyézett, észrevetted?

– Puszta szeretetből. Én inkább dicséretnek venném. Hidd el, tőle ez már az – nevetett az igazgató is.

– Na, miközben kiértékeltetek, a kockacukrunknak annyi lett - folytatta mosolyogva a kísérletet Kyra. – Ez a kis szenes izé lenne az – mutatta a maradványokat a többiek felé.

Aztán kinyitotta a Miraklit gömböt, és beletette a másik kockacukrot.

– Na, és most mi fog történni? – kérdezte a szenátort, miközben a gömböt a csipesz segítségével a láng fölé tartotta.

– Inkább megvárom, azt hiszem jobb, ha nem találgatok.

– Na, azért csak próbáld meg.

– Hát, ha végiggondolom, hogy eddig mit művelt a Miraklit a benne levő dolgokkal, akkor azt mondom: semmi nem fog történni. Elnyeli a belérakott holmik súlyát, megvédi az ütközéseknél, és valószínű, hogy a hőhatástól is. Különben nem mutatnád ezt a kísérletet.

– Briliáns következtetés. De azért ne bízd el magad! – kacsintott a lány a nőre.

– Kaptál te már a zseninktől ilyen dicséretet? – fordult az igazgatóhoz Susan.

– Sosem. Irigykedem is. Töröm a fejem, mivel érdemelhetném ki.

– Légy kreatív, drágám – nézett Kyra Bannisterre. – Vagy inkább bátor.

– Ajjajj, lehet, hogy ki kéne mennünk Vincent, nem gondolod? Mintha kezdenénk fölöslegesek lenni.

– Hát, én is érdeklődve figyelem az események ilyetén fordulatát – játszotta a meghökkentet O’Brien.

– Na, megsült már a kaja? – próbálkozott az igazgató a beszélgetés mederbe terelésével.

– Nem is fog. De elég ideig forraltuk, hogy ezt be is bizonyítsuk – Kyra kivette a lángból a csipeszt, és lepottyantotta belőle a gömböt az asztalra. Majd megfogta, és szétcsavarta.

– Hé, vigyázz! – kiáltott rá ösztönösen Bannister.

– Nyugi drágám, nem égetem meg magam. Azonnal fölveszi a környezet hőmérsékletét.

– Ezt még nekem sem mondtátok.

– Elfelejtettük – kacsintott a lány a férfira. – Na, látjátok, a kockacukor ugyanolyan, mint volt.

– Szuper. Eddig lenyűgöztetek. Viszont kérek még egy kávét, hogy követni tudjam ésszel a történéseket. Ja, és továbbra is cukor nélkül – mosolygott rájuk a szenátor.

10

– Szép napot, Kathy.

– Önnek is Nick. Mi járatban?

– Bemennék az igazgató úrhoz.

– Nincs bent. Már mint az irodájában. Lementek a laborba Preston szenátorral.

– Itt van a szenátor asszony?

– Igen, nemrég érkeztek együtt, lerakták a holmijukat, és elmentek.

– Értem. És melyik laborba?

– Melyikbe is? Igen, megvan. Az anyagszerkezettaniba.

– Az a Kyra Martin-féle, ugye?

– Igen. Meglátogatja őket?

– Nem, biztosan dolguk van. Köszönöm Kathy.

– Szívesen. Nem hagy üzenetet az igazgató úrnak?

– Nem, majd visszajövök holnap. Viszlát.

– Rendben. Önnek is Nick.

Brown alig bírta járásig lassítani a lábait. Legszívesebben rohant volna saját irodájáig, hogy elújságolja Dick Nicholsnak a fejleményt. Csak hát egy folyosón futkosó CIA ügynök nem kicsit feltűnő, és ezt most jó lesz elkerülni. Valami történik, minden ösztöne ezt súgta. Ilyenkor pedig nem szabad, hogy bárki gyanút foghasson: szagot kapott a véreb.

– Dick! – rontott be az ajtón. – Tudod, hogy hol van most épp Bannister?

– Nem. Hol?

– Kyránál.

– És mi ebben annyira megdöbbentő, hogy betörd miatta az ajtót, és beszakítsd a dobhártyámat?

– Mert Preston szenátorral van odabent.

– Susan Prestonnal?

– Ismersz más ilyen nevű szenátort? Ébredj már föl Dick!

– Oké, tényleg csak egy van belőle.

– És pont ő felügyeli a Szenátus részéről a NASA-t. Mily meglepő, hogy hirtlen megérkezik, épp mikor valami furcsa dolog történik éjszakánként a laborban.

– Már ha történik. Mert ez nem több, mint a te puszta agymenésed egyelőre.

– Mikor visszafelé jöttem a diritől, eszembe jutott még valami. Csoda, hogy nem tűnt föl korábban.

– Éspedig?

– Senki más nem volt a laborban, mikor meglátogattam Kyrát. De az égvilágon senki. Csak ő volt ott, meg én. Délután kettőkor szerinted ez mennyire normális?

– Aha. Ez tényleg furcsa.

– Helyes. Mondom az összképet, figyelj. Kyra és O’Brien hónapok óta éjszakánként valamit ügyködik az anyagszerkezettani laborban. Ketten tanúk nélkül. Majd megérkezik hozzájuk Preston szenátor Bannister kíséretében normál munkaidőben, de mégis a tök üres laborba, mert mindenkit gondosan hazaküldtek. A labor elsősorban a Deep Impact marsi kőzetmintáival foglalkozik mostanában. Jól foglaltam össze a tényeket?

– Tökéletesen. És szerinted mi következik mindezekből?

– Rém egyszerű, és ha nem volnál elfogult a csajjal, már rájöttél volna. Ezek valamit találtak a Marson.

– Mit?

– Tudom én? De az biztos, hogy nagyon titokban akarják tartani.

– És ez miért baj Nick? Ez a dolguk, nem?

– Igen, csakhogy a NASA nem a Szenátusé, hanem a kormányé. Mit keres itt Preston szenátor, mielőtt az elnök tudományos tanácsadóját informálták volna?

– Gondolod, hogy az elnöki stáb nem tud erről semmit?

– Az a sejtésem.

– Nézz ennek utána Nick. Ha egyszerre bevádolod a NASA igazgatóját, meg Preston szenátort, és tévedsz, olyan ívben fognak kivágni a Cégtől, hogy Föld körüli pályára állsz.

– Nos, ennek mindig megvan a kockázata. De az ösztönöm azt súgja, hogy nem tévedek. Asszem itt az ideje, hogy átrepüljek Langleybe.

– Meglátogatod a főnököt?

– Meg bizony.

– Mikor indulsz?

– Most. Viszem a Cessnát, ne keresd.

– Oké Nick. Jó repülést, és csak okosan, óvatosan.

– Ahogy szoktuk, Dick.

11

– Most én jövök – mondta O’Brien. – Ez ugyanis az én kedvencem. Gyertek ide, legyetek szívesek.

A szomszédos asztalt, ahová áthívta őket, egy hatalmas mikroszkóp uralta. Az objektívje alatt egy harmadik Miraklit gömb volt, lezárva.

– Kinyitom, visszateszem a lencse alá, aztán belekukucskálhatsz – megtette, Susan pedig belenézett a virtuális sisakhoz hasonló szerkezetbe.

– De aranyosak – nézett föl. – Papucsállatkák, ugye?

– Igen. Abból is egy különleges fajta.

– Miben?

– Nagyon rövid életű. Alig egy napot él. És van egy másik specialitása: ha enyhén lúgos közegben van, nem szaporodik.

– Jó, jöhet a magyarázat, hogy ez miért fontos. Ennyiből nem fogok ráébredni az új csodára.

– Oké. Bár inkább rávezetlek.

– Kellett nekem idejönni. Folyamatosan vizsgáztattok – kacsintott a férfira.

– És remekül veszed az akadályokat.

– Na, jó, ha még udvaroltok is közben, akkor mehet az oktatás. Tehát?

– Szerinted mennyi idősek ezek a papucsállatkák a mikroszkópban?

– Ez egyszerű. Egy naposnál fiatalabbak. Élnek, mozognak, szinte szaladgálnak. Bár inkább úsznak, ahogy látom.

– Így igaz. Tápoldatban vannak. Látsz bármiféle szaporodást közöttük?

– Nem. Bár nem igazán tudom, az hogy nézne ki.

– Ugyanúgy, mint az embernél. Az egyik egysejtű kinöveszt egy kis fütyit, és azon keresztül átad egy rakás genetikai anyagot. Aztán a lány, aki megkapta, elkezd osztódni.

– Marha jó fejek – mosolygott a nő. – De tényleg nem látok ilyesmit. Gondolom, enyhén lúgos közeget csináltatok nekik.

– Remek felismerés. Ez csak azért fontos, mert ha nem szaporodnak, akkor azok az állatkák, akiket látsz, ugyanazok lehetnek csak, akiket a kísérlet elején beleraktunk, igaz?

– Hát, mivel nem szaporodnak, nyilván így van.

– Oké. Akkor most mondom, hogy három hete raktuk őket bele a Miraklit lasztiba.

Susan nem válaszolt, emésztette amit hallott. Látszott, ahogy kattognak a fogaskerekei, hogy megértse, mit is jelent igazából O’Brien mondata. Aztán összeállt benne a kép.

– Tehát a Miraklit gömb az egy napig élő egysejtűek életét három hétre hosszabbította.

– Így van. De nincs korlát. Ha most visszazárom őket, és adok nekik időnként némi oxigént, meg kaját, akármeddig ellesznek.

– Örök élet? Ne hülyéskedj Vince, ezt azért nem veszem be.

– Pedig igaz – erősítette meg Kyra. – Megáll az idő a gömbben.

– És mi van, ha ez csak valami véletlen?

– Már mint csak a papucsállatkákkal működik? – kérdezett vissza O’Brien.

– Ja.

– Más fajokkal is kipróbáltuk. Nincs különbség. Azért ezt mutattuk meg neked, mert ez a leglátványosabb. De baktériumokkal, amőbákkal ugyanígy ment minden. Azokat a másik két gömbben nézegettük.

– Három gömb van összesen?

– Igen, ennyire volt elég, ami a Marsról megérkezett.

– Meg a hajszál, amivel megszívattál – mordult közbe Bannister Kyra felé nézve.

– És ennyi, úgy van. Ezt kell beosztanunk – bólintott a lány.

– Na, rendben, megemésztettem – vette vissza a szót a szenátor. – Ami élőlény a Miraklit gömbbe kerül, addig él, ameddig a gömbben van. Ha pedig évezredekig van benne, akkor addig.

– Megáll az élet biológiai órája odabent. És minden fajnál. Az embernél is.

– Tehát, ha van egy nagy Miraklit gömbünk, és abban elküldünk pár úrhajóst a galaxis végébe, sok ezer év múlva is frissen, üdén, és fiatalon fognak kiszállni.

– Pontosan ez a jelentősége. És ezért ez a kedvenc csodám a Miraklittól – mosolygott O’Brien. – A repülésirányítók álma.

– Akik persze egymás után kihalnak idelenn, miközben a változatlan korú űrhajósokat pesztrálgatják odafönn.

– Hát, ez az ára. Szerintem megfizethető egy végtelen távú űrexpedícióért.

– Na, menjünk ki a parkba sétálni. Adóznék a zugdohányos mivoltomnak. Van valakinél szívnivaló?

– Épp ma szoktam rá.

– Ne hülyéskedj Kyra. Ma?

– Bizony. Úgyhogy van nálam egy doboz Lucky Strike. Megfelel?

– John Playert szívok, de most a Lucky is jó lesz. Aztán odakint elmeséled, mi szoktatott rá éppen most.

– Indulhatunk.

12

Nick Brown kis Cessnája szépen falta a távolságot Langley felé. Hosszú lesz az út, legalább nyolc órányit kell repülnie, de nem bánta: van mit végiggondolnia. Mert Dick Nicholsnak igaza van. Ha téved, és hamis váddal illeti a NASA igazgatóját, és az űrkutatási albizottságot vezető szenátort, az gyorsan karrierje végét jelentheti. De az ösztöne azt súgta, hogy nem téved. És a CIA ügynökeinek sorvezetőjében az első helyen épp ez áll: bízz az ösztöneidben! Szinte minden megoldandó eset annyi tényt, és annak tűnő zavaró momentumot tartalmaz, hogy azokból puszta logikával nehéz bármi értelmeset összerakni. És ilyenkor jön az, ami a jó ügynököt a rossztól megkülönbözteti: a tehetség. A vele született, ősi érzék, hogy megérezze az igazat, és el tudja dobni azt, ami csak annak tűnik. Nick Brown pedig elismerten az egyik legjobb ügynök volt.

Eddig még semmi olyasmit nem tett, amivel túllépte volna a hatáskörét. Nem kezdett el célzottan megfigyelni senkit, még csak az összesített adatokat elemezte, és azokból vont le következtetést. Ehhez pedig joga van, és még ahhoz is, hogy a NASA összes munkatársának elektronikus adatforgalmát ellenőrizze. Lehallgatni, vagy rejtett kamerával megfigyelni, az már más tészta. Ilyenre is van lehetőség, de tájékoztatnia kell a NASA igazgatóját, ha belekezd. Csak egy esetben nincs erre szükség: ha az igazgatót magát is megfigyelés alá helyeznék. Ám ehhez nagyon magas szintű engedély kell, nem kisebb személytől, mint az elnök tudományos tanácsadója. Ted Hunt pedig nem az a szint, akihez Nick Brown csak úgy bemehet.

De nem is ez volt a terve. Fred Parkerhez indult a Cessnával, a CIA kémelhárítási igazgatójához. Ő már minden további nélkül felkereshet akár egy elnöki tanácsadót is, és megkérheti az engedélyt George Bannister megfigyelésére. Ha pedig az meg van, akkor már Nick Brownnak sem kell többé senkihez jóváhagyásért fordulnia: akár Kyrát, akár O’Brient teljeskörű ellenőrzés alá vonhatja anélkül, hogy azok erről a legkevesebbet is megtudhatnának. Szóval a feladat adott: meggyőzni Fred Parkert, hogy valami nagyon nincsen rendben a NASA anyagszerkezettani laborjában, és hogy ebben Bannisternek is szerepe van. Nem lesz könnyű ezt bebizonyítania, de azért nem is lehetetlen.

És persze van itt még valami. Dick Nichols értetlensége, mikor a nyilvánvalót sem akarja elfogadni, ha a lányról van szó. Talán szerelmes Kyrába, bár ezzel nem lenne épp egyedül: a NASA férfiszemélyzetének nagyobb része ott legyeskedik körülötte. Ám az űrhajósok, csillagászok, repülésirányítók, vagy éppenséggel bárki abba szerelmes, és olyan vágyakat dédelget, aki-ami épp kedvére való. De egy CIA ügynök ezt nem teheti meg. Neki az összes ott dolgozó célpont, nem pedig munkatárs és pláne nem szerető, vagy barát. Bármelyikük megtévedhet, és ilyen esetben azok, akiknek az ilyen problémák észlelése és elhárítása a feladatuk, nem lehetnek részrehajlóak. Lehet persze egy ügynöknek is magánélete, de sosem azokkal, akiket épp felügyelete alatt tart. Ha lett volna ráhatása, biztosan nem Dick Nicholst választja társnak.

Remek ember, nyílt, őszinte, igazi jóbarát, csak éppen pont arra a feladatra alkalmatlan, amire kijelölték. Annyira felnézett az űrhajósokra, hogy az már az objektivitását veszélyeztette. Mert ha nem akkora, mint egy jól megtermett grizzly, maga is közéjük tartozhatott volna. A UCLA-n végzett fizika szakon, és kiváló eredménnyel, egyetemi évei alatt pedig az amerikai focicsapat kapitánya volt. Hatalmas termetéről úgy pattogtak le az ellenfél támadói és védői, mint a pálmalevélről az esőcseppek. És épp fizikai adottságai miatt nem kerülhetett a NASA- hoz. Űrhajós ugyanis csak vadászpilótából lehet, Dick Nichols pedig egyszerűen nem fért el még a legnagyobb gépek pilótafülkéjében sem.

Fizikusként, csillagászként talán elhelyezkedhetett volna, de akkor sosem léphetett volna egy űrhajó fedélzetére sem. Annál rosszabb érzés pedig, mint azokat segíteni, akik megtehetik, amit ő soha, nincsen. Nick Brown nem tudta, hogy került végülis Dick a CIA-hoz. Pletykákat hallott persze a Cégen belül. Állítólag az oroszok akarták behálózni, és ő ügyes konspirációval lebuktatta az őt beszervezni akaró kémet, de pontosabbat ennél nem tudott. A lényeg a lényeg: végül mégis a NASA-nál kötött ki, és ha már részt nem vehetett az űrutazásokban, de legalább felügyelhette azokat, akik viszont igen. Nick Brown azonban úgy érezte, hogy kritikus helyzetekben Dick nem képes objektíven mérlegelni. Mint épp a mostani esetben. No mindegy – zárta le magában a gondolatsort. – A nehézségek arra valók, hogy megbirkózzunk velük.

13

– Oké - dőlt hátra a padon a szenátor, és kéjesen kifújta az első slukkot. – Kapizsgálom, hogy miért hoztatok ide hangsebességgel.

– Nos? – mosolygott a nőre Bannister.

– Van egy anyagunk, vagy valami ilyesmi, ami sebezhetetlen, elnyeli a benne lévő dolgok tömegét, megvédi minden fizikai hatástól, és leállítja a biológiai órát. A miraklitot az isten is csillagközi űrutazásra szánta.

– Tökéletes – nevetett az igazgató.

– Aztán ebből jön a következő kérdés: miért pont én?

– Figyelünk.

– Egy ekkora horderejű felfedezésről először az elnök tudományos tanácsadóját kell értesítenetek. De valami azt súgja, hogy Ted Hunt semmiről sem tud.

– Újabb telitalálat – nyugtázta elégedetten a nő eszmefuttatását Bannister.

– No, és vajon miért? Mondjuk azért, mert féltek attól, hogy más célra fogja használni a miraklitot.

– Bingó. Gyors vagy, mint mindig.

– Kösz, George. Egy áthatolhatatlan anyag, aminek semmi súlya, és a belerakott fegyverekét, vagy bármilyen felszerelésekét is eltünteti, ideális katonai célokra. Repülőgép, helikopter, de akár harckocsi, mindegy. Behozhatatlan technológiai előny, és örökre. Illetve mindaddig, amíg csak mi rendelkezünk a miraklittal. Ti viszont nyilván nem ilyen földhözragadt célokra akarjátok használni, hanem csillagközi űrutazásra. És mivel nekem semmiféle elköteleződésem nincs a hadsereg, vagy a hadiipar felé, én lehetek egyedül, aki valahogy kivívja, hogy űrhajót építsünk, ne tengeralattjárót.

– Csüggünk ajkadon szótlanul.

– Ti megbolondultatok – mosolygott körbe rajtuk a nő.

– Tudjuk. Eleve azért dolgozunk itt.

– Meg kéne valósítanunk egy sok milliárd dollárba kerülő csillagközi űrutazást úgy, hogy senki nem tudhat róla, csak pár NASA alkalmazott. Se az elnök, se a kormány bármilyen embere, vagy intézménye, szóval egyáltalán: senki. Szerintetek ennek mekkora az esélye?

– Majd te megmondod. Nálad jobb politikai elemzőnk nincs.

– Nulla, drágáim. Ne hülyéskedjetek már! Kezdjük a legelején. Hogy szerzünk rá pénzt a Kongresszustól?

– Kitalálunk egy kamu projektet. Mondjuk élőemberes Mars expedíciót. Arra kérjük a pénzt, de végül elporzunk a Proxima Centauri felé.

– Miért pont oda?

– Az van hozzánk a legközelebb. Alig öt fényév, itt van a sarkon – nevetett Bannister.

– Aha, ja. Szóval kamuprogram. És nyilván, ezt nekem kéne átvernem a Kongresszuson, a Szenátuson, meg az elnökön.

– Testhezálló feladat.

– Szóval hazudjak mindenről mindenkinek.

– Ez így rosszul hangzik, de igaz.

– És miért tegyem?

– Mert annál nagyobb dolog nem történhet az emberiséggel, minthogy kilép a Naprendszerből, és keres magának egy új lakóhelyet más csillagrendszerben.

– Már ha talál.

– Előbb-utóbb talál. És egy miraklit űrhajónak végtelen ideje van erre.

– Legyezgesd csak a hiúságom, gyerünk! – kacsintott az igazgatóra Susan.

– Te leszel az Egyesült Államok történelmének leghíresebb szenátora.

– Kevés.

– Egy rakás elnöknél is híresebb leszel. Washingtonnal, Lincolnnal, Roosevelttel egy szinten fognak emlegetni.

– Rendben, alakul. És még igaz is. És az utókor megbocsátja majd, hogy mindezt hazugsággal sikerült elérnünk.

– Történelmi léptékű tetteknél néha át kell lépni az erkölcsi határokat. És nem gyilkolásra kérünk.

– Ja, most még. De ha így beindulunk, lehet ebből még bármi – mosolyodott el a szenátor. – Na, rendben itt alszom nálatok, és végiggondolom holnapra, hogy lehetséges-e egy ilyen játszmát megnyerni.

– Imádunk – mosolygott Bannister, és látszott rajta, hogy mindjárt felrepül vad szárnycsattogtatással.

– Oké. Viszont van még pár kérdésem.

– Bármi.

– Először: mennyi miraklitunk van? Illetve azt tudom, hogy most három gömbnyi, meg valami hajszál, amivel Kyra megszívatott. De mennyi lesz? Mert ha kevés, akkor nincs értelme belevágni.

– Erre én válaszolok – szólt közbe O’Brien. – A Deep Impact odafönn folyamatosan dolgozik azóta is, mióta megkaptuk az első kőzetmintát. Nemsokára kapjuk majd a másodikat is, és abban már célzottan gyűjtött anyag lesz.

– Tehát?

– Van a Deep Impacten ultrahang, mágneses mérőrendszer, meg ezer egyéb nyalánkság. És persze maguk a próbafúrások. Ebből annyi látszik, hogy van egy nagyjából egy négyzetkilométer kiterjedésű, és száz méteres vastagságú réteg ötszáz méterrel a felszín alatt. Ami teljesen eltér a környező mars talajtól.

– És ez a réteg tartalmazza a miraklitot.

– Pontosan. Visszaellenőriztük milyen mélységben, és éppen hol fúrt a Deep Impact, miközben a kétkilónyi küldeményét összegyűjtötte. És az adatokból egyértelmű számunkra, hogy ami miraklitot talált, azt mind abból a rétegből hozta föl.

– Értem. Tehát mennyi?

– Ki tudtuk számolni, hogy abban a rétegben milyen sűrűséggel fordul elő a miraklit a többi talajösszetevőhöz képest. Ha az egész rétegből kivonjuk, lesz elég belőle egy jó nagy gömbre.

– Mekkora tömeg ez? Száz tonna? Ezer?

– Ne felejtsd el, a miraklitnak nincs tömege – kacsintott a nőre O’Brien. – Igaz, bocs. Akkor mittudomén. Mondj már valamit, hogy el tudjam képzelni, mennyi az annyi.

– Térfogata van, és az pedig állandó, függetlenül a környezeti viszonyoktól. Mondjuk egy tízméteres oldalú tömör miraklit kockát tudunk összegyűjteni.

– Értem. És mivel bármilyen vékony falvastagságú lehet a gömb, a tulajdonságait nem befolyásolja, ezért aztán ez az ezer köbméternyi anyag bármire elég lehet.

– Pontosan.

– Tehát meg tudunk belőle építeni egy csillagközi utazásra alkalmas szerkentyűt.

– Meg.

– Na, akkor most kérek még egy szál cigit – kacsintott Kyrára a szenátor.

14

Jó, hogy nincs itt Nick – gondolta Dick Nichols a képernyőre meredve. A NASA legfontosabb emberei Preston szenátorral épp megbeszélést tartanak a parkban tanúk nélkül, és ez bizony alátámasztja a társa gyanúját, hogy valamit el akarnak titkolni mindenki elől. A kérdés csak az, hogy ezt megtehetik-e. Mert Nichols, ellentétben Brownnal, meg volt arról győződve, hogy megtehetik. Sőt, talán épp ezt kell tenniük, ha a helyzet úgy kívánja. Akik olyan különleges feladattal vannak megbízva, mint a NASA űrhajósai és tudósai, azok bármikor kerülhetnek ismeretlen kihívások elé. És amíg nem találnak megnyugtató megoldást, addig nem érdemes nagydobra verniük az információikat.

Mi van, ha például idegen létformára bukkantak a Marson? Rohanjanak fejvesztve az elnök valamelyik emberéhez? Ha túl korán teszik, hülyét csinálnak magukból. Nem azért van a NASA, hogy pánikot keltsen, és nem is azért, hogy a feletteseinek kérdéseket tegyen föl. Hanem azért, hogy minden lehetséges kérdésre rendelkezzen valamilyen válasszal. Hogy akik a kormány legmagasabb szintjein meghozhatnak bármilyen döntést, azok ezt megalapozottan tehessék. Nyilván találtak valamit, és az nagy valószínűséggel a Deep Impact visszaérkezett kapszulájából származik. De amíg meg nem fejtik, mit is kell kezdeni az új információval, jobb, ha saját kútfőből találnak megoldásokat, mintha pánikba esve rohangálnak fűhöz-fához.

Dick Nichols legalábbis így gondolta, és még azt is, hogy társa erősen elvetette a sulykot. Nem az a dolguk, hogy tudományos, vagy éppen politikai kérdésekben állást foglaljanak. Annyi a feladatuk, hogy megvédjék az intézményt, és annak minden munkatársát idegen hatalmak befolyásolási, vagy épp információszerzési tevékenységétől. Márpedig ha a NASA legfontosabb emberei egy ezen a területen meghatározó szenátorral találkoznak, az aligha azért van, hogy hazaárulást szervezzenek. Ha pedig el akarnak titkolni valamit az elnöki stáb elől, az lehet ugyan politikailag helytelen lépés, de a CIA itt lévő ügynökeinek nem feladata ebben állást foglalniuk. Sőt, inkább tilos.

Persze, Nick Brown előélete alapján nem meglepő, hogy azonnal beavatkozik, ha a legkisebb eltérést is tapasztalja attól, amit ő normális ügymenetnek gondol. A haditengerészet kommandójánál, a Navy Sealnél kezdett, iraki, afganisztáni titkos bevetések ékesítették a kartonját, és a Cég belső pletykáiból az is valószínű volt, hogy az egyik vezetője volt az Osama Bin Ladent likvidáló akciónak. Igazi terepharcos, aki ugyanilyen szemlélettel folytatta, mikor a CIA átvette. Olyan küldetésekben vett részt, vagy épp szervezte azokat, amikről csak a Cég igazgatói, és az elnök rendelkezik információkkal. És talán épp azért ért véget hírszerzői tevékenysége, mert valamit valahol túlzásba vitt. Legalábbis az őt ismerők ezt gondolták.

Mindenkit meglepett, mikor egy olyan kényelmes pozícióba helyezték át, mint a NASA felügyelete. Igazi álommeló, nagyon ki kell érdemelni. Vagy épp nagyon nagyot hibázni egy külhoni bevetésen. De ezt a mindenbe aktívan beavatkozó, mindenről mindent tudni akaró szemléletet ide is magával hozta Brown. Aki évtizedeken át olyan körülmények között él, ahol egyetlen információ morzsa jelentheti a különbséget élet, és halál között, az sosem fog ebből kigyógyulni. Nehéz volt a társára így gondolnia, de kénytelen volt: Brown üldözési mániás. Nichols megértette, miért vált azzá, de attól még nem tudott azonosulni a szemléletével. Úgyhogy el is döntötte: erről a parkbéli vezetői találkáról nem fogja informálni Nicket. És még az adattárból is törli a videofelvételt.

15

– Álljunk meg egy pillanatra. Annyira szétbombáztatok információkkal, hogy egy fontos részleten átsiklottam. Hogyan munkáljuk meg a Miraklitot? Tökéletesen sebezhetetlen, nem?

– Felveszünk fizikusnak Susan – kacsintott a szenátorra Kyra. – Fején találtad a szöget.

– Elég jó állásom van – mosolyodott el a nő. – Pusztán csak logikusan gondolkodom.

– Egy módon tudjuk alakítani: arannyal.

– Remek. De az arany puha.

– Ne is arra gondolj, hogy abból készítünk szerszámokat. A dolog egyszerűbb ennél, vagy hát lehet, hogy éppen bonyolultabb, nézőpont kérdése. A Miraklit felveszi az arany formáját. Épp emiatt fedeztük fel.

– Jó, ezt most nem értem.

– Mikor szétszedtük a mars kőzetet, aranyvégű csipeszeket használtunk.

– Merthogy?

– Az arany nem lép reakcióba semmilyen más anyaggal. Nem kell attól tartanunk, hogy megváltoztatja a mars talaj alkotóelemeinek az összetételét, vagy jellegzetességeit.

– Világos. És mi történt?

– Elkezdett a csipesz elszíneződni. Ami lehetetlen. Úgyhogy eléggé feltűnő volt.

– Mert ez azt jelentette, hogy reakcióba lépett valamilyen anyaggal.

– Mondom, hogy jöhetsz fizikusnak. Ha megunod a politikát, várlak a laborban.

– Ha megunnám a politikát, soha nem lenne űrhajónk – kacsintott a lányra Susan.

– Igaz. Azt mondtad, űrhajónk? – nevetett Kyra.

– Azt, a francba. Behülyítettetek, már én is a magaménak érzem a lehetetlen baromságunkat.

– Helyes, imádlak Susan.

– Én is. De folytasd. Szóval elszíneződött a csipesz.

– Beraktuk egy elektronmikroszkóp alá, hogy kapjunk valami gyorsképet, mi is történt. De nem láttunk semmi érdekeset, pont ugyanúgy nézett ki, mint korábban.

– Csak a színe lett más.

– Igen. Meg valahogy a tapintása. Meg, ahogy megfogtam vele a többi kőzetdarabkát, merevebbnek tűnt. Az arany rugalmas, és hajlik kicsit, ha kell. Na, ez a tulajdonsága eltűnt.

– Hát ja, láttam, a Miraklitnak nem erőssége az ilyesmi.

– Valóban nem. Megpróbáltunk belőle mintát venni, persze képtelenek voltunk, viszont minden kicsorbult, amivel megpróbáltuk. Úgyhogy komolyabb eszközökre váltottunk, amikkel egy anyag mélyszerkezetét tudjuk tanulmányozni.

– Jó, gondolom ez már nem az a szint, amihez érteni akarok – mosolygott a szenátor.

– Hát, ezek már tényleg elég összetett eljárások. De végülis mindent megtudtunk, amit akartunk. A Miraklit kitölti az arany helyét. A gömböcskéket is így csináltuk. Pingponglabdára hajlítottunk vékony aranyfüst lemezt, aztán hozzáérintettük a kőzetmintákat szépen egymás után. És kivonta belőlük az összes Miraklitot.

– És hová lett az arany?

– Eltűnt.

– Végleg?

– Végleg.

– Szóval a Miraklittal aranyárban kell számolnunk.

– Tudom, hogy rosszul hangzik.

– Nagyon. Elképzeltem, amint több köbméternyi aranyból kialakítjuk egy csillagközi űrhajó gömb alakú burkát. Aztán hozzáérintjük a Miraklitot, és párszáz tonna arany huss, eltűnik.

– Hát, nem mondtuk, hogy olcsó lesz.

– Ja, tényleg nem az. Ha eltekintünk attól, hogy ez önmagában újabb milliárdos tétel, akkor is marad egy kérdés. Honnan szerzünk ennyi aranyat?

– Hát, Fort Knoxban van dögivel.

– Az Egyesült Államok aranytartalékáról beszélsz. Abból akarsz szerezni?

– Ötletet kértél, mondtam egyet – nevetett a szenátorra Kyra.

– Jobban örültem volna egy másiknak. Van?

– Nincs.

– Az a baj, hogy nekem sincs. Fort Knoxból azonban csak az elnök szabadíthat föl komolyabb aranymennyiséget. De pont őt meg a stábját akarjuk kihagyni az egészből, nem?

– De.

– Csak legalább ne vigyorognál – nevetett most már Susan is. – Tökéletesen lehetetlen dolgot akarunk eleve, és erre még rápakolunk pár megoldhatatlan nehezítő tényezőt. Remek.

– Nem mondtuk, hogy könnyű lesz.

– Na, mára ennyi, végig kell magamban pörgetni az irdatlan információmenynyiséget, amit belémlapátoltatok. Kérek pár szál cigit, meg a vendégszoba kulcsát. Aztán majd reggel folytatjuk. Ehhh – nézett körbe rajtuk fejcsóválva. – Ide se kellett volna jönnöm. Totál kikészítettetek.

– Holnapra kialszod, drágám – mosolygott a nőre Bannister. – Ismerlek, imádod a lehetetlen küldetéseket.

– Mentem aludni – mordult rá játékosan a szenátor.

16

– Elkísérnéd Susant, Vince? Szeretnék még kicsit beszélni a főnökkel.

– Persze Kyra. Gondolom, ma kihagyjuk az esti kísérleteket.

– Pihenhetünk egyet. Úgyis jó a tempónk.

– Szerintem is. Akkor holnap találkozunk.

– Úgy lesz, sziasztok.

Elköszöntek egymástól mindannyian, aztán a lány az igazgatóhoz fordult.

– Baj, hogy marasztaltalak? Szerettél volna még beszélni Susannal?

– Holnap is ráér. Neked biztos sürgősebb mondanivalód van – mosolygott a lányra Bannister.

– Igazából nem sürgős. De fontos. Sétálunk egyet a parkban?

– Persze, menjünk.

– Tudod George, szeretnék neked régóta elmondani egy történetet. És a mostani események meghozták a bátorságomat, hogy meg is tegyem.

– Nocsak. Milyen rejtélyes vagy.

– Mindjárt kiderül – mosolyodott el a lány. – Szóval mesélhetek?

– Figyelek.

– Rendben. Volt egy lány, aki Stanfordban tanult fizikát. Elsőévesen övé volt a világ, évfolyamelső volt, ragadtak rá a fiúk, és kiélvezte a sikereinek minden pillanatát. Egy este a kedvenc kocsmájukban üldögélt népes baráti társaságával, és az éppen aktuális fiújával. Piáltak, cigiztek, táncoltak, remekül érezték magukat. Aztán a csapos lehalkította a zenét, és a CNN-re kapcsolta a tévét.

– Mikor volt ez?

– No, letesztellek. Hány éves vagyok most?

– Huszonkilenc.

– Nahát – kacagott föl a lány. – Mindenkiről ennyire tudod az életkorát?

– Nem, rajtad kívül senkiről.

– Köszönöm – fogta a nevetést suttogásra a lány. – Ez jólesett.

– Azt mondtad, hogy elsőéves voltál akkor. Tehát tíz éve volt. Akkor repültem utoljára. Már mint űrhajóval.

– Telitalálat. Épp az Atlantis űrsikló miatt szakította meg az adását a CNN. Megszakadt vele a kapcsolat, és a legutolsó információik szerint levált a hőpajzsának a nagyobb része. Megszólaltattak pár szakértőt, akik szerint ilyen állapotban nem térhet vissza az űrrepülőgép, mert elég a légkörben. A kilencfős legénységével együtt.

– Igen. Ismerem a történetet.

– Mert a te történeted. Az egyetlen szakértő, akinek a NASA engedélyezte, hogy részt vegyen a műsorban, annyit mondott: ha van ember, aki képes lehozni bármilyen állapotban a gépet, az Bannister kapitány. És annyit kért az amerikaiaktól, hogy imádkozzanak érte és a legénységért.

– Szép lehetett.

– Megható volt. Néma csend volt a kocsmában, és szerintem akkor minden kocsmában. Tényleg rengetegen elkezdtek imádkozni. Én pedig sírni. Nem tudom miért, senkit sem ismertem a legénységből. Csak egyszerűen nem tudtam abbahagyni. Aztán a felhőrétegből előtűnt egy lángoló csóva. Az Atlantis.

– Érzékből kellett hoznom, nem láttam semmit az égő borítástól.

– Akkora volt a láng, hogy mindenki azt hitte, épp élve elhamvadtok. A NASA-s azonban azt mondta, hogy úgy tűnik, ura vagy a helyzetnek. Elmagyarázta, hogy meredek állásszöggel hozod a gépet, nagyon magasan tartod az orrát, ezért a sérült szárnyaknak az aljára esik a terhelés, ahol ép a borítás, nem pedig az elejére, ahol levált a hőpajzs.

– Nocsak, milyen komoly szakmai kiképzést kaptatok.

– Bizony. De azt is hozzáfűzte, hogy elvileg ilyen manőverre az űrrepülőgép nem képes. Nem műrepülő bravúrokra tervezték, és azt, amit csinálsz éppen, még a legerősebb vadászgéppel is csak nagyon kevesen volnának képesek végrehajtani.

– Hát, én azért felkészültem korábban ilyesmire is. Bár az Atlantis-al tényleg nem volt egyszerű.

– Aztán halálos csendben néztük végig amint zuhansz a kifutópálya felé. És az utolsó pillanatban nem becsapódsz, hanem kiegyenesedik a gép, lebillen az orra, és elkapja a kifutópályát a kerék. Amit szintén az utolsó másodpercben engedtél ki. Láttuk, hogy megjelenik hátul a fékezőernyő, és két oldalról iszonyú hangzavarral rohannak hozzátok a tűzoltókocsik.

– Ebből mi semmit sem láttunk a tűztől, mert ahogy lassultunk, nem fújta hátra a menetszél a füstöt, úgyhogy az is begyűlt az ablak elé, nem csak a lángok.

– Megálltatok, két percen belül eloltották a tüzet, és hatalmas vízsugarakkal locsolták az Atlantis-t. Látszott, hogy mennyire forró, mert azonnal vízgőzfelhők képződtek a hűtőfolyadékból. Aztán leállt mindenki, és vártak. Mi is a kocsmában. És szerintem Amerikában mindenütt. Aztán kinyílt a pilótafülke ajtaja, és ott állt egy ember, integetve. És feltartotta a hüvelykujját, hogy minden oké.

– Igen, emlékszem.

– Én is. Meg még kétszázmillió amerikai. És én akkor abba a férfiba beleszerettem. És úgy maradtam. Miatta lettem anyagfizikus, miatta jöttem a NASA-hoz. És miatta élek. És szeretném, ha ezt végre felfogná.

17

– Hello Fred. Kösz, hogy rögtön fogadtál.

– Hello Nick. Gondolom nem véletlenül repültél idáig. Kérsz valamit?

– Nem, köszi. Beszaladtam a büfébe, mielőtt feljöttem hozzád.

– Oké. Figyelek.

– Azt hiszem, hogy találtak valamit a NASA-nál.

– Helyes. Az a dolguk. Mire gondolsz?

– Pár hónapja jött vissza a Deep Impact az első mars kőzettel. És azóta történt pár furcsaság.

– Tudom, mi a Deep Impact, de azért mélységében nem vagyok képben. Tudod, nekem kell azért másfelé is figyelnem.

– Persze, mondom részletesebben.

– Köszi.

– Ez eddig a NASA legnagyobb programja. Fönn van egy hatalmas holdjáró, vagyis hát marsjáró két évig, és fúrja a bolygó talaját. Amikor összegyűlik egy adag, azt hazaküldi. Tíz ilyen kapszulát fog postázni, ebből az első érkezett meg. A másodikat két héten belül várják.

– Értem. És az elsőben találtak valamit.

– Igen. És érzésem szerint igen jelentős dolgot.

– Földönkívüliek?

– Akár. De nem tudom, és a legfőbb vezetőiken kívül senki. Úgy értem, hogy még az elnöki stáb sem.

– Ezt miből gondolod?

– Megérzés. A pár főnök viselkedéséről nekem az jött le, hogy egyáltalán senkit nem akarnak bevonni.

– Miért, mit tesznek?

– Az elmúlt két hónapban az anyagszerkezettani laborjukban kiugró lett az energiafogyasztás. És pont az éjszakai időszakban, mikor szinte üres a labor. Illetve hát ketten mindig bent vannak. Kyra Martin, a vezető fizikusuk, meg Vincent O ‘Brien, a Deep Impact program vezetője.

– Szóval olyan kísérleteket folytatnak, amikről azt akarják, hogy senki ne tudjon róluk.

– Pontosan.

– George Bannistert is kihagyják?

– Őt nem. Sőt, Preston szenátort sem. Épp tegnap mentek be hozzájuk a laborba, munkaidőben. De megint mindenkit hazaküldtek, mikor a látogatást tették.

– Tehát a NASA igazgatója, és az űrkutatási albizottság elnöke mindenről tud.

– Igen. De rajtuk kívül senki. Szerintem viszont legelőször Ted Huntot kellett volna informálniuk, nem pedig a szenátort.