© 2022 Lackfi János

© 2022 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Mátai és Végh Kreatív Műhely

ISBN 978-963-479-916-0

A kötet megjelenését támogatta

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyaország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

TARTALOM

Cérnaszál

Csillagom

Repülő macska

Champion

Zombifesztivál

Hajszál híján

Te vagy a plüssmalacom

Szabadság

Ébredj, Csipkejózsika!

Szuszogók

Nincs is világháború

Akik kétszer halnak meg

Az ember, aki visszaköltözött a retróba

Hatezer lépés

A zsiráf szíve

Habangyal

Az ismeretlen spermadonor szobra

Kék köves fülbevaló

Szelepen keresztül csókolóztunk

Mi lenne, ha?

Ádáméva, Évaádám

Tízezer méter mélyről feltörő kedvesség

Felsál

Big talk

Ugorj le a gyilkoshoz, hozzál tejet!

Ugye hoztál hullát?

Putyin és a májgaluska

Élősködők

Betolakodó

Zárvatermők osztálya

Halvér

Banyatankhajó kocsonyája

Apaúristen

Mikor?

Titkos profil

Kinyírni

Belülről díszítse a koponyáját

Vastag aranylánc, mint a karom

Madár tudományos akadémia

Fahéjillat

Gyémánt a betonban

Hazudás az, amitől valakinek baja lesz

Kávéhab

A költő és a zinternet

Baráti ajánlat

Csigavér

Böngyörkefesztivál Kustón

Világvége szakkör

A nagyúr érkezése

Ismeretlen adományozó

Bajuszkence

Érzékeny haderő

Bogyiszlói vodkával

Keményfa

Lopakodó

Beléd zúgtam, Mari!

Állábúak

Tartson ön is szlovák nyugdíjast!

Mi fény zizzen telómon?

Anyám tyúkja maszkban

Akik élnek, akik félnek

Foghiányos szép napot

Pokolfajzatok

Megtapsolom a csöndet

Gubanc

Az ember, aki az utcán evett

Lumbágós Casanova és a többiek

Mint a gyújtózsinór

Csillagalakzat

A Pepsi nélküli utca balladája

Mama Ubangi vére

Parázs a fejemen

Szélhámosság

A nagy bejgliháború

CÉRNASZÁL

Van ez a szólás, ugye, hogy valakinek cérnaszálon függ az élete. Mintha Damoklész kardja lebegne felettünk. Mindenkinek megvan a maga cérnája, minden cérnának a maga szakadása. Mi a garancia, hogy én, aki hamarosan Koreába repülök, le is szállok a géppel, és átmentem a levegőből álló láthatatlan hídon azt a sok burjánzó ötletet, emléket, vágyat, szépséget, marhaságot, amik most megtöltik a fejemet? Lehet, hogyha lemaradnék a gépről, megúsznám, hogy lezuhanjon. Lehet, hogyha a következő géppel jönnék, az zuhanna le velem. És elszakadna az a bizonyos cérnaszál, mely hozzáköt az életemhez. És az a sok színes cérnaszál, melyek a szeretteimhez, gyerekeimhez, unokáimhoz, feleségemhez, barátaimhoz kötnek. Egy embernyi hiány a levegőben, a földön. Egy embernyi térfogat, melyet kiszorítok a levegőből.

Gyakran járok Budapesten, gyakran látom a Dunát. Sosem gondoltam rá úgy mint gyilkosra. Gyakran csodáltam a rakparton ülve a hatalmas hajókat, sosem gondoltam rájuk úgy mint végzetes fegyverre. Mióta a sok kis hajót tömegközlekedési eszközként használjuk, arra vágytam, hogy egyszer hajókázzak valamelyiken. Mivel a városban mindig sok a tennivaló, ide-oda szaladgálok, sose jutottam el addig, hogy a magam gyönyörűségére hajókázzam. És egyszer se jutott eszembe, hogy ezek a kicsi, pöfögő vízi járgányok lélekvesztők lennének.

Sose gondoltam, hogy hét másodperc az élet. Hogy hét másodperc a halál. Ennyi idő alatt egy pohár limonádét nem lehet felhajtani. Egy cipőt nem lehet bekötni. Egy szerelmes haikut nem lehet elmondani. Száz métert nem lehet lefutni, világcsúcstartóként sem. Hét másodperc alatt süllyedt el a dél-koreai turistákat szállító kis hajó, a Hableány, a Margit híd íve alatt. Heten élték túl a tragédiát. Hét holttest került elő. Huszonegy embert nem találtak sokáig. Az háromszor hét. Hetesek mindenütt. Van-e a számoknak jelentőségük?

Az a koreai férfi, az a halandó, az a testvér, aki utolsó pillanatban jelentkezett a társasutazásra… ha meggondolja magát, még most is él. Ha elfelejt jelentkezni, még most is él. Egyembernyi hiánya most nem vijjogna fájón, pótolhatatlanul szerettei fejében.

Az a koreai hölgy, aki a fedélzeten fotózkodik az igazán hangulatos esti Budapesttel, a következő pillanatban pedig a jéghideg vízben találja magát, a hajó egyetlen örvény, egyhajónyi bugyborgó hiány a habok közt.

Az az amerikai nő, aki a nagy hajó fedélzetén töpreng, talán a szerelmen gondolkodik, talán a fia vizsgái miatt izgul, talán a munkáján jár az esze, és egyszeriben azt látja, hogy élő, kapálózó emberekkel van tele körülötte a víz, Úristen, ez milyen már, ez hogy történhet meg egyik pillanatról a másikra?

Az az amerikai öregúr, aki a lovairól mesél a nagy hajó éttermében, nagyon rendes ember, nagyon szereti a gyerekeit, nagyon szereti a lovait, nagyon szereti csavargatni a bajszát, észre sem veszi, csak utólag mondják neki, hogy le kell szállni, a hajó bedarált egy másik hajót, meg se rezdült belé a hatalmas építmény.

Az a búvár, aki leszállna a mélybe menteni a roncsot, hatvanöt kiló súlyt pakol magára, mindkét csizmája kétkilós ólomlábbeli, el ne sodorja az áradat, odalenn semmit se látni, hordalék mindenütt, eszelősen húz a víz, pokoli, letépi a búvárt a létráról, elsodorná, egy másik búvár megmenti őt, elvágja a légzőcsövet, mely beakadt a létrába, a többi búvárnak kell kimentenie mindkettejüket.

Azok a lelkek, akik a mélyben hallgatnak, a hajó belsejében. Ügyvédek, hivatalnokok, pénztárosok, tanárok, pékek, taxisofőrök. Többé nem tanítanak, nem vezetnek, nem sütnek, nem számolnak, nem beszélnek, nem iktatnak. Nem szeretnek, nem haragszanak, nem szomorkodnak, nem szurkolnak, nem énekelnek, nem eszik a kedvenc ételüket, nem kenik be naptejjel a hátukat. Várják a szabadítást, a fényt, az igazságot, az igazságügyet.

Mindenkinek van egy cérnaszála. Azon függ az élete. Huszonegy cérnaszál lobog valahol a vízben, a levegőben. Még huszonegy elszakadt cérnaszál.

CSILLAGOM

Ha a kaszát kalapálod, ügyelj, hogy az éle pontosan fölfeküdjön a kicsi üllőre, amit elég beleütni egy tönkbe, és máris nekiláthatsz. Azért domború a kicsi üllő vaspofája, tudod, kispofám, hogy a penge fölfeküdhessen rendesen, olyan szögben kell tartani, a te kis pofád is domború, de nem azért, hogy odacsapjak, bár könnyen odacsaphatok, ha nem figyelsz, azért van a két szemed, csillagom, hogy figyelj, tanulj, mondta Lacipapa. Gondold meg, ha a Teremtő Úristen nem akarta volna, hogy olyan nagyon nézegessél, egyetlen szemet ad csak, hogy az is elég, de bizony kettőt alkotott beléd, hogy pislogjál, okosodjál.

Mikor odalenn leszek, és megeszi az a mocsok föld mindenemet, mondta Lacipapa, akkor hiába guvasztanád a csillagszemeidet, nem tudnék már megmutatni semmit, addig becsülj meg, amíg vagyok. Mert amikor már nem leszek, akkor nem tudod majd megbecsülni, hogy vagyok, mert ha nem vagyok, akkor hogyan tudnád megbecsülni, hogy vagyok, nem lesz, akit megbecsüljél… Én bezzeg mindig megbecsültem az apámat, és az is a maga apját, próbáltuk volna nem megbecsülni az öregeket, kaptunk volna a szemünk közé olyat, hogy látni se láttunk volna, csak csillagokat. Érted-e, csillagom?

Kisandris értette, vagy legalábbis azt hitte, érti, ami majdnem annyi, mintha tényleg értette volna, a különbség elenyésző, elenyésző különbségekkel meg foglalkozzanak csak a matematikusok és a filozófusok, az az ő bajuk. Mindenesetre Lacipapa kérdése, hogy Kisandris érti-e, nem arra vonatkozott, amire gondolnánk, hogy vonatkozhat, mármint hogy valóban érti-e. Lacipapát hidegen hagyta, Kisandris érti-e, csak ahhoz ragaszkodott, hogy rábólintson, igen, érti. Amit Kisandris akkor is egész nyugodtan megtehet, ha egyáltalán nem érti.

Lacipapa sosem kérdezett vissza, pontosan mit is ért és hogyan, csak annyit, érted-e, csillagom? Ha nemmel válaszolt volna, félő, hogy Lacipapa kigyön a sodrából, és bár Kisandrisnak fogalma sem volt, mire hasonlíthat a Lacipapa sodra, eszik-e vagy isszák, azt érezte, jobb lesz nem kipróbálni, milyen, ha az öreg kijön belőle. A megfelelő válasz: igen, értem, Lacipapa. Mint egy számítógép jelszava, mindegy, mit jelent, csak pontosan azt üsd be, és akkor működik a rendszer. Kisandris szívesebben játszott volna a gépén, mint hogy Lacipapától kaszakalapálást tanuljon, de sajnos ilyen opció nem volt a rendszerben, mert rá lett bízva Lacipapára, aki meg akarta erre tanítani, s ha meg akarja, hát meg is fogja, pont, Kisandrisnak nem osztottak lapot.

Pontosabban Lacipapa meg is akarta tanítani a kaszakalapálást, meg nem is. Szerette volna, ha a kicsi konyít annyit a kaszakalapáláshoz, hogy elámuljon rajta, Lacipapa milyen kitűnően kalapál, de azt nem szerette volna, ha Kisandris megtanul ugyanúgy kalapálni, mint ő, vagy pláne le is pipálja, mert akkor Lacipapára már nem lenne szükség. És ha eltompulna a kasza éle, Kisandris megoldaná, és Lacipapára már semmi szükség nem lenne, oda a világ dicsősége!

Lacipapa, ha látta Kisandris szemén, hogy már majdnem érti a dolgot, elkezdett követhetetlenül gyors és szakszerű mozdulatokkal ügyködni, csengett-bongott, játszatta a kalapácsot, akár egy „itt a piros, hol a piros” játékos, aki elhiteti nézőjével, hogy követni lehet a bogyó mozgását.

Kisandris bajban lett volna, ha Lacipapától kell megtanulnia a kaszakalapálás fortélyait, de nem ez volt a helyzet, inkább csak ámulnia volt kötelező, míg az öreg bűvészkedett, megkapod a kalapácsot, ha majd emberebb leszel, most figyelj, elcsempítenéd az élét, nem fogna semmit, vagy olyan csipkésre vernéd, mint a nagyanyád bugyogója, persze tudom, sose láttad még, hogy is láttad volna nagyanyád bugyogóit, te csipisz!

Kisandris őszintén úgy gondolta, nem is akarja látni azokat a bugyogókat, inkább megnézte volna, amikor Lacipapát megeszi a föld, az izgalmas lehet, mint a zombik a tévében, amik a sírból másznak elő, kardokkal hadonásznak, vérben forog a szemük, elég ijesztőek. Jó dolog ezt nézni, mert utána körbeforog az ember a nappaliban, és megnyugszik, hogy a világ mégsem olyan rémisztő, mint zombiéknál.

Tapasztalt kaszás becsukott szemmel is kikalapálja az élét, nem üt sose mellé, de ha mégis a kezére ütne, ami előfordul szökőévente egyszer, mert az ember nem Isten, és Isten is csak egyszer lett ember, az is kereszthalállal végződött… Szóval ha tiplit üt az ujjára, akkor sem pityereg, nem rikoltozik, mint az asszonynépség, férfiember nem könnyezik, csak ha csípi szemit a füst, folytatta Lacipapa, és elhessegette cigarettája füstjét, és megtörölte két ujjal a szeme sarkát. Milyen mihaszna jószág egy ilyen gyerek, kaszát se tud kalapálni, nem is érdekli az efféle, mégis hogy hozzánő az ember szívéhöz a vakarcsa, hogy a rosseb vigye el, oszt mégis el kell menni a föld alá, szívott bele a cigarettájába Lacipapa.

REPÜLŐ MACSKA

Azért jó ez az onlájn otthon-tanulás, mert mindig fel tudom dobni valamivel az osztályfőnöki órát. Ha szeretném bemutatni azt, amiről éppen beszélek, csak kiszaladok, már hozom és mutatom is.

Nem hitték el például, hogy a macskánk tud repülni, úgyhogy Micust elkaptam, nyakörvét rácsatoltam a kutyánk pórázára, és úgy körbeforgattam a fejem fölött, mint egy propellert. Persze a nyafogósabb lányok sipítottak, hogy engedjem el azonnal szegényt, fel fognak jelenteni állatkínzásért. Hiába magyaráztam, hogy a tudományos fejlődésért szenvedni kell, az űrhajósok is brutális kezeslábasban lebegnek hónapokig, abban tojnak, esznek, nem lehet egy nagy élvezet, mégis vállalják. Mire a lányok, hogy a Micus nem is vállalta önként. Persze, nem írattam vele alá nyilatkozatot, de jól szokta tűrni, mindig kap egy darab virslit, szerintem rendben van az üzlet. Márpedig az élet alapvetően üzlet, szokta mondani apám. Az ember szolgáltat, és cserébe elvár valamit. Én például kapok meleg ételt, mobiltelót, ruhát, cipőt, és cserébe jó jegyeket kéne hazavinnem, úgyhogy… Mindegy, hagyjuk.

Amikor arról volt szó, mi a megfelelő öltözködés, szerencsére be tudtam hozni rögtön a nővérem tangáját, eléggé jelképes darab. Indokolja a nem túl rövid szoknya viselését, mert ilyen ruhadaraboknál már tényleg folyton kilóg az egész berendezés. Vagyis olyan, mintha nem lenne rajtuk semmi, és persze a ruha alatt mind pucérak vagyunk, az állatok meg semmi mást nem viselnek, mint a saját bőrüket, mégse szégyenkeznek. Szóval nehéz dolog megmondani, mikor mit illik, nagyikám is mindig háborog, hogy a turisták már klottgatyában járnak az Operába. Én azt hiszem, klottgatyában sem bírnám ki azt a hangzavart, nem az én műfajom, rettentően be van lassítva a dolog. Például ha valaki távozni akar, negyed óráig énekli, hogy éhén táhávohohohoznihi ahakaharohohokk, mihindjáhárt elmehegyek, és ihitt hahagyohok mihindehenkihit. Ahelyett, hogy lépne, és bevágná az ajtót.

A privát hangfájlgyűjteményemből is beadtam nekik pár jó felvételt, mikor a családon belüli kommunikációról volt szó. Amikor apukám ordibál, hogy anyukám egy büdös nőszemély. Mondjuk anyám tényleg büdös, ráadásul nem is olcsón veszi azt a trágyalét, amit magára fúj, úgyhogy ha puszit ad, két napig nem kell mosdanom. Engem nem zavar, csak ne jöjjön közel, úgyis járványveszély van. Anyám se szokta magát hagyni a kommunikációban, hogy ne most izmozzon apám, lehetne férfi máskor, de akkor meg lekonyul a harciassága, egy hullával könnyebb lenne boldogulni, mint vele. Mire apám, hogy már csak a hullák hiányoztak anyám trófeagyűjteményéből tényleg, azt hiszi, nem látja apám, hogy guvasztják utána a szemüket a munkatársai a cégnél, ő meg csak fűti őket. Mire anyám, hogy minden ujjára kaphatna tíz férfit, ez igaz, és kész mártír, hogy nem szarvazta fel már ezer éve az impotens apámat, és persze nem ő szokott túlórázni azzal a buta titkárnővel, a Zsanettel késő estéig, ne nézze azért már hülyének anyámat.

Ekkor az ofő lenémított engem, de én visszanémítottam magam, de ő lenémított, de én visszanémítottam magam, de ő lenémított, pedig szerintem szólásszabadság van.

Amikor a társadalmi felelősségvállalásról volt szó, eszembe jutott, hogy a nagyapám élősködőnek nevezte apámat, mert az áfacsalás nem tisztességes dolog a bérből és fizetésből élők felé, mire apám olyat felelt, ami nem osztályfőnöki órára való, mire nagyapám, hogy a trágár bunkóskodással nem segít azon, hogy egy érzéketlen pszichopata, aki csalásból él. És erre apám előszedett egy pénzköteget, és hozzávágta nagyapámhoz, hogy tessék, akkor legyen nagy a szája, ha már összekeresett ennyi pénzt, és nem csak nyomorúságos gyerekkort tudott biztosítani a családjának, akiket elvileg annyira szeret, hogy tiszta csórón tartotta őket világéletükben. És hoztam is apám szobájából több száz húszezrest, mert nem hitte el senki, ne hazudozzak, biztos valami filmben láttam, hát nem!

Mikor a megbocsátást meg a bocsánatkérést meg a zaklatást hozta fel az ofő, idéztem apámat, aki szerint a legutolsó dolog legyen, amit megteszek, hogy bocsánatért esedezem, tényleg csak ha már ki akarnának nyírni, máskülönben gyáva fosnak fognak tartani, lúzernek, akit jobb elkerülni, mert balszerencsét hoz. Jegyezzem meg, az erősek sose kérnek bocsánatot, kérjen inkább tőlük mindenki más, amiért létezik. Nem lehet előre látni, milyen világ vár ránk, de azt igen, hogy csak a tökös gyerekek maradnak talpon, a többit kicsinálják a tökösebbek. Ha valaki megüt, eszembe ne jusson meghunyászkodni, elfutni, mert rám szállnak, és nekem annyi. Megérzik a vérszagot, a könnyű ellenállást, és legyalulnak. Egyet üssek az állcsúcsra, de az nagy legyen, minden erőmet adjam bele. Home-schoolingban nem tudtam kipróbálni, csak az öcsémen, úgy esett össze, mint egy rongybaba, úgyhogy szerintem jól sikerült. Anyám szerint nem, meg is ölhettem volna egy ilyen kicsi gyereket, eltöröm az állát, megzápul az agya vagy valami. Mondjuk az nem nagy veszteség, esze szinte semmi… Megmutattam Kendét a többieknek, mert megint kamugépnek neveztek, még mindig jó nagy lila folt van az állán.

Megmutattam nekik a pisztolyt is, apám szerint nem kell hozzá engedély, anyám szerint meg de. És anyám azt is utálja, hogy apám a pincében lőni tanít engem, talán maffiózót akar nevelni a gyerekéből? Ez egy rendes családnak indult, de úgy látszik, muszáj szétbarmolni. Elég ügyesen lövök már, apám mindig megdicsér. Anyám szerint valaki meghallja, fel fognak jelenteni, kiszáll a TEK, és megbilincsel, hozhatja majd nekünk a szendvicset a beszélőre. Apám szerint anyám túl sok filmet néz, magasról tesz rá a hatóság, ha valaki sportjelleggel tart fegyvert, ez még nem terrorizmus, hülyék lennének ágyúval lőni verébre. És kiszedtem a titkos fiókból a fegyvert, és úgy tettem, mintha belelőnék a kamerába, de nem volt benne töltény, csak egyet csattant. Elég jó poén szerintem, de az osztályfőnök nem értékelte, mert érzékenyíteni akart bennünket, nálam meg szemmel láthatóan súlyos problémák vannak idehaza.

Az e-szülői értekezleten komoly elbeszélgetés volt, apám utána üvöltözött velem, hogy elárultam őt. Anyám kisírta a szemét, hát tönkre akarom vágni a családot? Meglátom, az lesz a vége, hogy elvesznek minket tőlük, és mehetünk intézetbe, és ott aztán megtanulom, hogy milyen a kemény élet. Apám meg akart pofozni, de mondtam, hogy akkor következő ofőórán megmutatom a megpofozott arcomat, és nem fogja könnyen kimagyarázni. Vírushelyzet ide vagy oda, a jogaimmal tisztában vagyok. Nem mondtam, hogy csak az ügyvédem jelenlétében nyilatkozom, de így is elértem, amit akartam.

Mostanában alig szólalok meg az ofőórákon, nem fűződik hozzá érdekem. Tárgyalásban vagyok apámékkal egy új iPhone-ról, úgyhogy nem jártatom a szájamat, nem akarom elcseszni a vádalkut.