Borítószöveg

Az érzékeny és intelligens Mary Shelley 1816 nyarát szerelmével, a költő Percy Shelley-vel és mostohahúgával, Claire-rel tölti Lord Byron és John Polidori házában a Genfi-tónál. A társaság tagjai között rivalizálás, féltékenység és szexuális vágy teremt különös feszültséget.

Fordította:

Wekerle Szabolcs

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Anne Eekhout: Mary

De Bezige Bij, Amsterdam, 2021

Copyright © 2021 Anne Eekhout

Originally published by De Bezige Bij, Amsterdam

Hungarian translation © 2022 Wekerle Szabolcs

Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Moker Ontwerp

ISBN 978-963-604-169-4

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Féder Márta

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv fordítását a Nederlands Letterenfonds Holland Irodalmi Alapítvány támogatta.

Bertram Koelemannak,

a nagy mesélőnek, az én nagy szerelmemnek

„Egy jól elmesélt történet többet ér, mint az igazság.”

Mary Shelley

„Minden, ami elképzelhető, valóságos.”

Pablo Picasso

Mese

Anyámnak és lányomnak

Fülük mohó, hogy régen mi esett,

száz csoda röppen a levegőbe

kerek szemükben tükröződve,

mint szirmok szelnek tál vizet.

Ajzott a lelkük, szinte elveszettek,

önfeledten a fejük összeér

– a szőke haj s a hófehér –:

igaz, igaz, ahhoz kétség se fér,

minden, amit neked mesél,

nem olvasol majd ennél soha szebbet.

M. Vasalis

(N. Kiss Zsuzsa fordítása)

Szereplők

GENF

Mary Shelley – született Wollstonecraft Godwin (1797)

Mary Wollstonecraft filozófus, írónő és William Goldwin filozófus, író lánya, Percy Shelley jövendőbelije, William anyja

Percy Shelley (1792)

Mary leendő férje, költő; bár ekkor hivatalosan még nem házasok, házastársakként jelennek meg a világ előtt

William Shelley (1816)

Willmouse; Mary és Percy kisbabája

Claire Clairmont (1798)

Mary mostohahúga, Mary apja második feleségének, Mary Jane-nek a lánya

Lord Byron/Albe (1788)

Híres-hírhedt író és költő. Claire ismerőse és alkalmi szerelmi partnere

John Polidori (1795)

Orvos és író, Albe barátja

SKÓCIA

Isabella Baxter (1795)

William Baxter lánya, Margaret, Robert és Johnny testvére

David Booth (1776)

Margaret férje, sörfőzde-tulajdonos

Margaret Booth (1789)

David felesége, Isabella nővére

Johnny Baxter (1805)

Isabella kisebbik öccse

Robert Baxter (1796)

Isabella idősebb öccse

William Baxter (1766/1771)

Isabella, Margaret, Robert és Johnny apja

1816. MÁJUS
COLOGNY, GENF KANTON

Boszorkányok órája

Ez az az óra. Minden éjjel meghal a lánya. Csak reggel veszi észre, pedig éjszaka látta, ahogy az ágyában fekszik, nyugodtan, álomittasan. De tudja, hogy ebben az órában kellett történnie, a boszorkányok órájában, mert mindig felébred. Általában csak rövid időre; magára húzza a lecsúszott takarót, orrát Percy meleg hátához nyomja; a férfi kómában, ő elalszik. De néha kiűzi valami az ágyból. Nem tudja pontosan, mi. Nem akar felkelni, fáradt, szeretne tovább aludni, átaludni az éjszakát, túljutni ezen az órán, de már tudja, éreznie kell, ahogy minden egyes perc beleég a bőrébe. Mert ez az, amit a világra hozott. És ez az, ami olyan hamar eltűnt.

A veranda szárazon, a kabátja melegen tartja, de nem sokkal arrébb a világ épp megsemmisíti önmagát. Két hete vannak már Genfben, és azóta a vihar és az ítéletidő csaknem mindennap eszeveszett szertartást mutat be. Mary szereti a nagy villámokat, amelyek úgy nyújtóznak, mint a macska, és néhány másodpercre megvilágítják az eget, lilára színezik, mint egy vásznat, a föld fölé boruló sátorponyvát, és valószerűtlenné változtatják, történetté gyúrják, egyszersmind jelentőségteljesebbé teszik a ponyva alatti dolgokat; csupasz lábát a verandán, a fű között növő gyomot, a víz mellett álló fűzfát, a Jurát, mely a tó túlpartján tör az ég felé, a fénytálban ringatózó hajót.

A másik oldalon, dombnak fel, gyenge fény pislákol Albe-nél és Johnnál. Ez megnyugtató. Hogy bár ő minden éjjel háromkor felébred, de Albe legalább még nem alszik ilyenkor. Őrködik. Bizonyára a papírra szegezett tekintettel, amelyen őrült táncot jár a tolla, miközben beleírja a világba, ami benne már régóta él.

Megfordul, lábujjhegyen egyensúlyoz. A sötétben nem találja a csizmáját. A kis William könnyen felriad – miközben az égzengés csöppet sem zavarja –, mostohahúga, Claire pedig végre-valahára elaludt. Ráadásul a saját ágyában! Olyan, mint egy kisgyerek, Percy úgy vezeti kézen fogva, mint egy apa. Nem, nem mint egy apa. Határozottan nem.

Villámlás hasít a levegőbe, és zeng tovább; a vízen, a fák között, a bőrén. Itt másmilyen a vihar, mint Angliában. Éberebb. Élőbb. Valódibb. Mintha megérinthetné, megragadhatná a fényt, mintha a fény megragadná őt. Az őrült ricsajban, a mély robajban van valami testi, mintha bármikor odaléphetne az élőkhöz. És belépést nyerhetne a mellkasába, a szívébe, a vérébe. Mintha soha nem akarnának véget érni a napok, amikor világít az éjszaka, a nap csak elvétve mutatkozik, a kert mocsárrá változik, a természet elnémul, ők pedig olykor így szólnak egymáshoz: talán ez a világvége. Az utolsó ítélet. De mindig elnevetik magukat. Mert mindannyian tudják: Isten csak az álmokban és gyerekversekben létezik. Mary összedörzsöli a kezét. A hideg a lábujjaiba harap. És néha olyankor, gondolja, amikor az ember nagyon-nagyon fél.

Ám miután visszafekszik, megint nem tud elaludni. A hideg befészkelte magát a testébe, és immár semmi – sem a takaró, sem a kandalló felidézett képe, sem Percy meleg háta – nem képes felmelegíteni többé.

Claire miatt van. Alig valamivel fiatalabb nála, és Mary néha azt gondolja, Claire-nek nem tenne rosszat, ha inkább vér szerinti nővéreként tekintene rá. De napról napra nehezebb elviselni Claire-t, nemhogy segíteni neki, megvigasztalni, szórakoztatni. A férfiakat azonban mintha kevésbé idegesítené. Albe még védi is, női viselkedés, mondja, bármit jelentsen is ez. Hiszen ő például sohasem pattan fel egy beszélgetés kellős közepén, hogy zokogva a szófára vesse magát, miközben váltig bizonygatja, hogy semmi, de tényleg semmi baj. Ez nem női viselkedés. Ez Claire-viselkedés. Percynek tetszik, ez nyilvánvaló. Tetszik neki, amikor Claire a nyakába borul, megkéri, hogy olvasson fel neki verseket, míg álomba nem merül, amikor fejét hátravetve kacag a viccein, kivillantva nyakának fehér bőrét le egészen a melléig, pillantásokat, érintést, figyelmet követelve. Claire képtelen meglenni a rá irányuló figyelem nélkül. Alighanem belepusztulna, ha három napig senki sem foglalkozna vele. Ezt a feltűnési viszketegséget anyjától, Mary Jane-től örökölte. Mary úgy véli, apja nem sejtette, milyen hisztérikus, hiú és hatalmaskodó Mary Jane – egészen addig, míg el nem vette feleségül, és az asszony meg a lánya, Claire be nem költözött hozzájuk. Amióta Mary tudta, felfogta, hogy nincs anyja, ez jelentette számára a bánat megtestesülését. Minden bánat pontosan illeszkedett ebbe a formába, minden szomorúságot ebben a tükörben látott. Ám attól a pillanattól, hogy az apja újraházasodott, ezen a mérlegen kezdett mérni mindent: ez az anyja, vagy nincs anyja? És végül mindig arra jutott: nem, neki nincs anyja. Vagy legalábbis, hogy a halott anyja emlékével kell beérnie, az apja íróasztala fölött függő képpel, amely egy nőt ábrázolt, aki oly sok ember számára fontos volt: okos volt, és bátor, önfejű az életében és meggyőződéseiben. Immár nem létezett, Mary nem ismerte, mégis mindenhol ott volt. És főképp: tökéletes volt. Ő sohasem haragudna Maryre. Soha nem helytelenítené a döntéseit. Mary soha nem szégyenkezne az anyja miatt. És soha nem kellene attól tartania, hogy elveszíti a szeretetét. Az anyja mindig szeretné, ahogy a halálos ágyán is szerette: úgy tartotta a karjában még ott is, mint egy játék babát, ezt a tiszta, teljes, elfogulatlan szeretetet soha nem fenyegetné az elmúlás veszélye vagy az, hogy beszennyezze holmi hétköznapiság. És Mary fejében ez a kép élt az anyjáról. Tulajdonképpen a tökéletes anya. Annak ellenére és annak köszönhetően, hogy valójában már nem létezett.

Hangos mennydörgés, Percy nagyot nyögve megfordul az ágyban. Térde Mary oldalába fúródik. A spaletták közti résen beszűrődő holdfényben Mary látja a férfi arcát. Az ő szenvedélyesen szép elfje. Nem ismer még egy férfit, akinek ilyen finomak a vonásai és áttetsző a bőre, mint egy gyapjaslepkéé, majdnem olyan, mint egy lány, mégis ellenállhatatlan a vonzereje. Ő, Mary pedig Percy nagy szerelme. Amivel előbbi tisztában is van, mégsem könnyű. Az, hogy a férfi életfilozófiája nem egészen egyezik az övével – elméletben talán igen, a gyakorlatban azonban egyáltalán nem –, újra meg újra próbára teszi a szerelmüket. Azt talán még el lehetne viselni, hogy Percy olykor más nőkkel is összeszűri a levet. Talán. Az viszont, hogy ez a férfinak semmit sem jelent, sőt még őt is arra biztatja, ossza meg bátran az ágyát más férfiakkal, mindig szíven üti. Közben pedig látja a tekintetét, amikor Albe-bel beszélget a férfi költeményeiről, vagy az apjáról mesél neki. Ezek azok a pillanatok, amikor a féltékenység őt, Percyt is eléri, gondolja Mary, szemében jéghideg rettenet. Ám a féltékenységnek, amelyet Percy ilyenkor érez, semmi köze Maryhez. Nem attól tart, hogy a nő Albe-et választja helyette. Attól tart, hogy Albe-nek inkább a nő kell, nem ő. Hogy a nagy, vad költő, Lord Byron érdekesebbnek találja ezt a hölgyet, mint Percy Shelley-t, akinek még oly sokat kell tanulnia. Vajon elég tehetséges? Vajon kellően ékesszóló? Percy Albe-ben látta minden reményét. Vajon a példaképe képes lesz megmutatni neki a fényt? Vajon tud neki tanácsot adni Albe, lesz a mentora, netalán a barátja? Olykor, amikor Percy elbizonytalanodik – ó, mondani persze nem mondja, de Mary látja rajta; a szemében csillogó, esdeklő reménykedést, türelmetlen mozdulatait –, a nő egy pillanatra mindig megijed, hogy talán nem is szereti ezt az embert.

Most gyengéden arcon csókolja. Percy megint felnyög. Megfordul. A nő oldalából eltűnik a térd. És végre-valahára közelít az álom. Érzi, ahogy szárnyként kitárul, szorosan körbefonja, oltalmazón, csöppet sem riasztón, és magával rántja tudatát a sötétségbe.

Az utazás után, amely nemigen volt ínyére, nos, igen, az utazás nem gyerekeknek való, William, úgy tűnik, megtalálta a helyét a maison Chapuis-ben. A szobák világosak és tágasak, a magas ablakokból a nagy kertre, a tóra, a mögötte magasodó Jurára látni. És persze az esőre. Az ólomszürke égre. Ahhoz még túl kicsi William, hogy másszon. Máskülönben Mary naphosszat csak loholna utána a szobákon keresztül, és igyekezne távol tartani a kandallótól, a könyvespolcoktól, az asztal sarkától. De a fiúcska éppen csak megtanult a hátáról a hasára fordulni, és egy darabig ennél többre nem is lesz képes. Mary Willmouse-a öt hónapos, és ő minden vele töltött percet élvez. Mégsem tudja száműzni a fejéből a kislányával, első gyermekével kapcsolatos gondolatait. Ha élne, itt totyogna. Rövid, húsos lábacskáin, csupasz talppal tipegne, tipp-topp, a kandallószőnyegtől a ragyogó hajópadlón a küszöbig, tipp-topp, majd tovább a folyosón a lépcsőig, nem, nem szabad, gyere, add a kezed, jól van. Nézd, ott a kisöcséd, simogasd meg szépen!

– Jól vagy? – Claire lehuppan Mary mellé a szófára. William, aki épp lehunyta a szemét, felpillant. Claire megcsiklandozza az állát. – Olyan furán bámulsz magad elé.

Mary bólint. Claire annyi év után is képtelen megérteni, hogy Mary néha hajlamos elábrándozni. De hát Claire nem olyan, mint ő, sem vér, sem temperamentum, sem empátia tekintetében. Nemigen hasonlítanak, leginkább a közös sorsukban, a leküzdhetetlen nevetőrohamban, amikor Claire anyja és Mary apja kapkodva és izgatottan rendet tesz a lakásban a vendégek érkezése előtt. Csak a felnőttek lehetnek ilyenek, gondolják, látják egymás szemében, hogy mi sosem viselkedünk majd így. De ez rég volt. Már időtlen idők óta nem látta őket, az apját és Mary Jane-t. Most nagyon bonyolult, amióta Percyvel van, a kislánya óta.

– Kicsit fáradtan – feleli Mary. – Milyen volt Albe-nél?

– Ó, remek! – válaszolja Claire. A hajához nyúl, az ujjára teker egy tincset. – Meghívott minket ebédre. Kétszersült volt babbal, mi más.

Claire képtelen megérteni Albe étkezési szokásait. Ahogy egyébként Maryéit és Percyéit is. Hiányzik neki a hús.

– Nem muszáj átmenned hozzá – mondja Mary, de máris megbánja.

– Dehogyisnem – mereszt nagy szemeket Claire. – Albe szerette volna, ha megyek. Mondta.

Mary feláll, William újra elszundikált. Az a gyönyörű, sápadt kis arca. Ne légy túl sápadt, Willmouse, suttogja magában Mary, aztán szó nélkül, nesztelen léptekkel kimegy a szobából, hogy lefektesse a gyereket. Aludj jól, édesem. Nemsokára felébredsz.

– Mary. – Albe megöleli. Kamillaillat árad belőle, és valami édeskés, a borostája dörzsöli a nő arcát. – Jó, hogy eljöttél. Szeretném, ha elolvasnál valamit.

Mary látja Percyn, hogy bár talán szeretne, képtelen csatlakozni hozzájuk, és kényszeredett mosolyából azt is látja, hogy ez bosszantja. A férfi követi Claire-t a szalonba. Albe elvesz egy gyertyát a pohárszékről, majd kézen fogja Maryt, és a folyosón át a ház hátsó felében lévő sötét helyiségbe vezeti. A Villa Diodati jóval nagyobb, mint az ő házuk, de a Chapuis-nek szebb a fekvése, gondolja Mary. Albe háza sötétebb, sűrű lombú fák veszik körül, örök, szigorú őrökként magasodva köréje. Bent még nappal is gyertyát vagy lámpát kell gyújtani. Az ajtótokok, az ablakkeretek és a fa falburkolatok, a számtalan könyvespolc mind mahagóniból készült, a szőnyegek faltól falig érnek, vörösek és kékek, mintázatuk csaknem ugyanolyan sötét. Albe dolgozószobájában is a barna az alapszín. Az esti fény épp csak beszűrődik az ablakokra kúszó borostyánon át. Albe az asztalra teszi a gyertyát, összeszedi a papírokat.

– Gyere közelebb – int Marynek az íróasztal mögül. –  A Childe Harold új részén dolgozom. Azt hiszem, jó lesz. Szeretném, ha elolvasnád, és elmondanád a véleményed.

Abból, ahogyan Albe megkéri erre, Mary úgy érzi, szükségtelen megtisztelve éreznie magát, mivel a férfi egyenrangúnak tekinti. Kritikusi mivoltában mindenképp.

– Szívesen – válaszolja tehát. – Örömmel elolvasom.

Albe összetekeri a papírokat.

– Másolatok, nyugodtan jegyzetelj rájuk. – Átnyújtja Marynek a tekercset. – Shelley is elolvashatja, ha van hozzá kedve.

Percy – Marynek – azt fogja mondani, nem akarja elolvasni. De el fogja olvasni.

– Mary. – A gyertyafény megvilágítja a férfi világosbarna szemét, mélyebb barnára színezi. – Szívesen olvasnék olykor tőled is valamit. Olyasmit, ami a te fejedben született, nem azon kívül. Egy valódi történetet, egy verset.

– Talán olyan író vagyok, mint a szüleim – feleli a nő. – Csak a valóságról tudok írni.

– Biztos vagyok benne, hogy nem így van. – Albe elmosolyodik. – Egyébként is, oly nagy a különbség a valós és a valótlan között?

Percy ül mellette az asztalnál. John, Albe barátja és magánorvosa a másik oldalán. Claire – természetesen – Percy és Albe mellett, utóbbi általában tudomást sem vesz róla. Néha, amikor túl sok bort iszik, szív valamit, vagy egyszerűen csak jókedve van, Albe szóba elegyedik Claire-rel. Olykor meg is csókolja, el-eltűnnek egy időre. Mary ilyenkor igyekszik nem figyelni Percyre, mert bár éppúgy viselkedik, mint máskor, minden mozdulata valamiféle bonyolult veszteségből fakadó nyugtalanságról árulkodik. Mary nem tudja pontosan, minek az elvesztésétől tart a férfi. Talán hasonlót érez, mint amitől ő fél.

Amióta Percy látta, hogy belép a szalonba Albe-bel, kezében a papírtekerccsel, mindent megtesz, hogy véletlenül se vegye észre, és továbbra is minden figyelmét Claire-nek szenteli. Ami persze kellemetlen, mert ha az ember Claire-re irányítja a figyelmét, ő többé nem ereszti, és áldozata csakhamar úgy érzi, menthetetlenül belegabalyodik a londoni ismerősökről szóló pletykákba és a lány szenvedélyes rettegéséről szóló sirámokba mindazoktól a dolgoktól, amelyektől már gyerekkorában is félt, és mindmáig képtelen volt szabadulni tőlük: az ördögtől, a boszorkányoktól, a tűzben megjelenő mintáktól, a felhőkben lévő rajzolatoktól, a szél suttogásától. Mary néha egyenesen úgy érzi, Claire mindezt élvezi. Hogy a vigasztalás maga a jutalom. És hogy megéri az a sok rettegés.

– Adeline talált spárgát a piacon – újságolja Albe izgatottan.

A spárga fűszerezése kiváló, ám a zöldség maga szálas. Nem bírják ki mosolygás nélkül. John Maryre nevet. Adeline elsősorban remek húsételeket tud készíteni, ezt nem is rejtette véka alá, amikor Albe szakács- és házvezetőnőt keresett. Szerencsére ért a kenyérsütéshez is, és borból is van bőven. Albe, amint látja, hogy valamelyik pohár félig kiürült, máris utánatölt.

– William hogy van?

Mary nem tudja, Johnt valóban érdekli-e a válasz, mindenesetre szinte naponta megkérdezi.

– Ó – kiáltja Claire –, William olyan édes kis gyerek! Ma rám mosolygott!

– Hát melyik férfi nem mosolyog rád?

Mary nem hinné, hogy a férfi komolyan gondolja, sem azt, hogy tréfál. Bármely más férfi szájából bosszantaná egy hasonló megjegyzés, Johnéból azonban nem. John tudja, hogyan hízelegjen, mindig pontosan érzi, mit kell mondania, és milyen hangon.

– Hála istennek ma időben lefeküdt – mondja Mary. – Találtunk egy dadust, Elise-nek hívják.

– Nagyszerű – mondja Albe.

– Igazából persze nincs rá pénzünk, de sebaj. – Percy nagyot kortyol a borából, nem néz a nőre.

– Tekints rá úgy, mint a Mary jövőjébe eszközölt befektetésre – jegyzi meg John. – Hogyan írna, ha folyamatosan leköti a figyelmét egy csecsemő?

Claire lelkesen bólogat.

– Ne sopánkodj már, Shelley, olyan vagy, mint egy vénember. Svájcban vagyunk, nézz körül! – Az ég felé emeli a karját. – Itt vagy a feleségeddel, a gyerekeddel. És velem!

Mindenki nevet, Percy is, de Mary kétli, hogy Albe tréfának szánta a mondandóját.

– Adtam a nejednek egy szöveget. Megtisztelnél vele, ha te is elolvasnád.

A Percy tekintetében, arckifejezésében, egész testtartásában bekövetkező változás leírhatatlan. A másodperc törtrésze alatt történik minden: rigolyás férfiból egy csapásra kíváncsi, hálás kisfiúvá alakul. Mary megkönnyebbülést, egyszersmind csalódást érez. Csalódást Albe-ben, Percyben – vagy önmagában.

Vacsora után visszatérnek a szalonba, ahol gyorsan felélesztik a tüzet. Ma este is vihar tombol. Mary az első csattanásnál úgy érzi, mintha valaki megmarkolná a szívét.

– Ez nem fest túl jól – mormolja John az ablakon kinézve.

Odakint az ég szürkéből sötétkékké, majd feketévé színeződik, a tomboló szél elűzi a nappali fény utolsó sugarait. Az eső korbácsként veri az ablakot. Elise William mellett marad, míg haza nem érnek. A gondolat, hogy sírva fekszik a bölcsőjében, és nem hallja senki, mert a visítását elnyeli a szél, Mary mellkasába hasít. Soha nem történhet meg az, ami akkor, mondogatja magában. Most mindig van mellette valaki. Megelőzendő, hogy hirtelen és észrevétlenül eltűnjön ebből a világból.

Újra megtelnek a poharak, ám ezúttal a borba, figyelmezteti a társaságot John, laudánumot kevertek. Orvos, tehát a többiek nyugodt szívvel bízzák rá az ital elkészítését. Mary tudja, hogy Sam Coleridge, apja jó barátja gyakran él ezzel a szerrel, hogy esküszik rá az íráshoz, így ugyancsak kíváncsi, milyen lesz. Nem emlékszik, hogy valaha kóstolta volna, pedig korábban rendszeresen beteg volt. A kesernyés íz meghatározhatatlan emléket ébreszt benne. Vagy inkább valamiféle érzést, mint egy álomban; selyemtakarón felé kúszó kéz. Percy és Albe belemerül a villamosságról folytatott beszélgetésbe. Percy Mary mellett ül, oda sem figyelve simogatja a karját, közben Albe-et hallgatja, aki a galvanizmus segítségével életre keltett békákról mesél.

– Életerő – ismétli Percy a tűzbe meredve. – Ez a bizonyíték, ugye?

– Minek a bizonyítéka? – kérdezi John.

– Hogy nem létezhet Isten. Ha van egy életerő, amely az embert uralja, illogikus, sőt majdhogynem lehetetlen, hogy legyen Isten.

– Ostobaság – feleli John. – Ez nem bizonyíték.

– Ha létezne Isten, akkor ez az életerő, illetve az életerő odaítélése kizárólag az ő illetékessége lenne, nem?

Percy megkapja második, laudánummal erősített borát.

– Ez továbbra sem bizonyíték – veti ellen John. – Az, hogy szerinted mi tartozik az Isten illetékességi körébe, még nem tudomány.

– Figyelj hű orvosom szavaira – mondja Albe. – Polidori doktor mindent tud.

– Korántsem tudok mindent – folytatja John komolyan –, de azt igen, mi a bizonyíték. Tölthetek bort? – fordul Maryhez, ő pedig biccent, mert kezdi érezni a laudánum hatását, ami feledteti vele a szer kellemetlen ízét. Mélyebbre süpped a szófa párnái közé.

Claire a kandalló melletti széken nyújtózik, félig fekve, tágra nyílt szemmel. Nem lehet megállapítani, követi-e a beszélgetést. A háta mögött olykor villámok cikáznak, amitől úgy rezzen össze, mintha áramütés érte volna.

– Claire-nek nem adok többet – mondja John.

Mary lábához telepszik a szőnyegre, enyhén nekidől, szinte baráti mozdulat, a nő meghatódik tőle.

– No de… – hajol előre Albe – az, hogy nincs bizonyíték Isten nemlétére, önmagában még nem jelenti azt, hogy Isten létezik. Úgyhogy a rend kedvéért induljunk ki abból, hogy Isten nem létezik.

– Ami így is van – mormolja Percy. Kicsatolja a csizmáját, és lehúzza. Lábfejét Mary ölébe helyezi, fejét a karfának dönti.

Mióta érezzük ennyire itthon magunkat?, gondolja Mary. Aztán hirtelen öregnek és régimódinak érzi magát. Szeretne ő is valami furcsát csinálni.

– Akárhogyan is – folytatja Albe, és közben kis pipát húz elő a zakója zsebéből –, a gondolat, miszerint az emberek a villamosság segítségével maguk is képesek életerőt előidézni, fölöttébb érdekes. Hogy életre tudjuk kelteni a halott anyagot. Képzeljétek csak el, milyen lenne, ha bármikor feltámaszthatnánk a halott nagyit!

Nagyot nevet.

De Marynek nem holmi nagymamákon jár az esze. Legyen szó halálról, háborúról, borról vagy a természetről, Mary agya mindig képes rátalálni a kislányához, első gyermekéhez vezető útra. És ha felteszi magában a kérdést, szeretné-e, hogy ez valaha is megváltozzék, nem tudja a választ.

A férfiak tovább társalognak, ő azonban már nem figyel. Képtelen figyelni. John haját simogatja. A gondolatok immár nem követik egymást logikus sorrendben, nincs elejük, sem végük, nincs okuk, sem értelmük. Csak olyanok, amilyenek: véletlenszerűek és fölöslegesek, ám ettől még éppoly döbbenetesek. Egy széttörő üveg, egy elképzelhetetlen valami panaszos üvöltése, egy hajó nagyságú hal, a spaletta résein beszűrődő holdfény, egy kimondhatatlanul rémületes fej, egy kígyó, bőre nyálkás, újra meg újra kicsusszan a keze közül. Végül minden kicsusszan a keze közül. Mert így megy ez.

Később az este folyamán Percy megcsókolja, ott, mindenki előtt. Indítéka nem világos, de az is lehet, gondolja Mary, hogy csak elkalandoztak a gondolataim. Claire Albe ölében ül, belecsókol a nyakába, miközben a férfi a csípőjét simogatja, és a másik kezében a poharát tartva folyamatosan aprókat kortyol a borból. John az ablak előtt áll, kifelé bámul. A fák árnyait olykor másodperceken át megvilágítják a villámok, amitől a világ újra olyan különösen idegen hellyé válik, mintha lerántanák róla a valóság leplét, és Mary egy pillanatra megláthatná, miféle világ rejtőzik alatta: olyan világ, amelyben az értelem semmit sem képes távol tartani; sem az emlékeket, sem a fenyegetést, sem bármiféle szellemet.

Percy az arcát csókolja, a halántékát, a homlokát, az orrát. Azután – hosszan és lassan – a száját. Marynek rémlik, hogy haragudott a férfira, de már nem emlékszik pontosan, miért, és érzi az illatát, narancs, csak épp fűszeres, aztán ő is megcsókolja Percyt, az ő kedves kis elfjét, az ő bizonytalan, zsémbes, hatalmas költőjét. Hogy ezután mi történik, bizonytalan. Szeretkeznek, vagy egyszerre alszanak el, Mary pedig csak álmodja a szeretkezést. Az ég fekete, véget ért a vihar. Valaki áll az ablak alatt, Mary nevét kiáltja, de nem úgy hangzik, mint a neve. És akkor tudja, hogy álmodik, mert az, aki kiabál, nem létezik.

Éjszakánként Mary azt hiszi, a kislánya hangját hallja. Sír. Nyöszörög. Mary jól ismeri ezt a kislányt. És teljesen biztos benne, hogy tévedett: a lánya él! Hát persze hogy él. Élt egész idő alatt, hosszú hónapok óta. Milyen rossz anya, hogy azt gondolta, meghalt a gyermeke! De ennek vége, oda kell mennie hozzá, az ő édes Clarájához. Meg kell szoptatnia, bele kell néznie kék szemébe, örökké a melléhez kell szorítania, olyan erősen, míg a végén már egyikük sem kap levegőt. Máskülönben a kislány, Mary tudja, eltűnik, nem, máris eltűnik, vigyázz! Aztán az ébredés repedései között már tudja: ó, istenem. Ez a világ. Ó, istenem. És megint elveszíti.

A hang, amely ezen a boszorkányórán felébresztette, épp elég riasztó. Álmát, félálmát gyorsan lerázza magáról. Még mindig a Diodatiban van. A szobában néhány gyertya ég, a kandallóban még parázslik a tűz. Mary felkel a szófáról, melyen félig betakarva, kitekert nyakkal feküdt, és próbálja értelmezni, mi történik. A hang felülről jön. Valaki sír, keservesen üvölt. Fogja a gyertyát, és elindul felfelé a széles lépcsőn. Claire az? Mary megint arra gondol, mint oly sokszor, amikor az őrjöngő Claire-re ébred: nem kellett volna magunkkal hoznunk. Csak hát éppen ő, Claire találta ki, hogy itt töltsék a nyarat, Albe közelében, Percy pedig kapva kapott az alkalmon, mert így megismerkedhetett az íróval. A folyosón folytatja útját a hang irányába. Az egyik hálószobában fény dereng: alacsonyra tekert olajlámpa világítja meg a teret. A falnál az ágyon Claire ül, a lába felhúzva, a haja kócos, remeg a szemhéja, keze a ruháját igazgatja. Percy az oldalán fekszik mellette, kezét a nő hasán nyugtatja, ránéz, és olyan szavakat suttog, amelyek nem Mary fülének valók, vagy amelyeket Mary füle egyszerűen meg sem hall. Ő ott áll az ajtóban, Percy még nem vette észre, és ki tudja, mit vesz észre Claire. Ha megkérdeznénk, Claire vajon szándékosan műveli-e, amit művel, arra egyik nap ezt válaszolná, másik nap azt. Jó, Mary néha együttérez vele, úgy hiszi, Claire önmaga áldozata. Máskor viszont úgy gondolja, leginkább ő Claire áldozata.

– Nem akarom látni! – kiabálja Claire. Dühödten mered az ablakra, amin nem látszik semmi; a spaletták zárva vannak. A lány keze most a levegőt markolja. – Minden csöpög – zihálja rekedten –, semmi sem olyan, mint volt, Perce. Ez valódi! Képtelen vagyok!

Éleseket sikkantva szipog. Mint egy hiéna, gondolja Mary.

Percy felül, magához öleli a lányt. Claire rongybabaként csüng a karjában, szemét továbbra is az ablakra függeszti. Percy a hátát simogatja, összekócolódott haját csókolgatja, a szeme lehunyva.

– Nem akarom – hüppög Claire –, egyszerűen nem bírom tovább.

Mary sarkon fordul. Nem bánja. Semmi gond. Percy csak vigasztalni próbálja Claire-t, és melyik férfi vágyik ilyen betegesen félős nőre, mégis megfájdul a gyomra, kemény, kőszerű fájdalom, ami nemcsak fájdalom, de düh is. Nem Percy hibája, ezt ő is tudja. Hanem Claire-é. Miután visszatér a szófához, és már alig vannak összefüggő gondolatai, érzi, hogy pisilnie kell. A folyosón, útban az árnyékszék felé, felbukkan egy árnyék, és a falhoz nyomja. Albe az. Nem tiltakozik, tudja, hogy úgysem lesz az egészből semmi. A férfi részeg, mondani akar valamit. Albe mindig azt teszi, ami jólesik neki. Albe a barátja.

– Tudod, miért neked adtam, ugye?

Undorító a lehelete, gyertyafüst- vagy birkaszarszaga van. Mary óvatosan megpróbálja eltolni magától.

Válaszul Albe is tol rajta egyet.

A nő bólint. Dereng neki valami, de távolinak hat, lényegtelennek. Most ő is bólint, lehunyja a szemét. A férfi énekelni kezd. Nagyon halkan. Mary nem érti a szöveget, de bölcsődalnak tűnik. Albe csak áll ott, keze a falnak vetve, válla Mary vállához ér, a nő fülébe lehel. Mary hirtelen úgy érzi, valami halk reccsenéssel elszabadul a fejében, lefelé bukfencezik a torkán, a gyomrán át az ágyékáig. Ott aztán megállapodik: melegen és követelőn. Tudnia kellene, mi ez.

1812.
DUNDEE, SKÓCIA

1812. június 12.

Csaknem egész életemet Londonban töltöttem, aztán egyhetes hajóút, csak a hullámok, a hullámok, a hullámok. Annyira vágytam látni a tengert, de azon a drabális, durva hajón elátkozott szeretővé változott. Megbetegített, elvette az életkedvemet és a reményemet. Ám amikor elég jól éreztem magam, hogy felmenjek a fedélzetre, és a hajó orrában a korlát fölött a habzó vizet néztem, és a tenger az arcomba csapta sós cseppjeit, a szél pedig nem szűnő erővel rontva nekem tisztára és józanná fújt, olyankor szépségesnek és őrületesnek, lenyűgözőnek láttam őt, és tudtam, hogy az én nagy kalandom, az életem vele, a tengerrel kezdődik el.

Abban a pillanatban, amikor leereszkedtem a pallón – lépésről lépésre –, éreztem, hogy itt megtalálom majd, amit keresek, noha még magam sem tudom pontosan, mi az. A rakparton nem álltak sokan. Egy világos pofaszakállú, apámnál fiatalabb, nyugodt mosolyú férfi felém biccentett.

– Miss Godwin, isten hozta! William Baxter vagyok. – Szerencsére jól értettem skót beszédét. Mr. Baxter kivette a kezemből a bőröndömet. – Milyen volt az útja?

Az átkelés rettenetes volt. Napközben, amikor szorosan markolhattam a korlátot, még úgy-ahogy bírtam; keskeny fogódzó az Északi-tenger mélysége fölött, amelyhez a gondolataimat köthettem: a gyors tapsolós játékokat Claire-rel, Fanny meleg leheletét a hátamban, amikor az ágyban feküdtünk, a földszintről papa zongorajátékát hallottuk, az utcán egy kisbaba sírt, kocsik csattogtak a kockaköveken, patadobogás a hajó zakatolásának ütemére. A hajón az éjszakák elképzelhetetlenül szörnyűségesek voltak. Koromfekete senki földje, ahol alul-felül nincs jelentéssel bíró szó, ahol a hajó testének csapódó minden egyes hullám a gyomromban örvénylett tovább, ahol olykor abban is kételkedtem, létezem-e még egyáltalán. És ahol egyedül voltam, borzasztóan egyedül.

Azon töprengtem, elmondjam-e mindezt Mr. Baxternek, de ő máris folytatta:

– Ő a fiam, Robert. A többiek odahaza várnak. Nincs messze.

A kocsiban Robertet néztem, aki szemben ült velem. Talán öt évvel lehetett idősebb nálam, megjelenése meglehetős komolyságot sugárzott. De mosolygott rám. Szép mosolya van, hátsó gondolat nélküli, gondoltam.

– A házunk Dundee közepén áll, tulajdonképpen a kikötőnél. Errefelé úgy ismerik, hogy „The Cottage” – magyarázta Mr. Baxter.

– A mi kis kunyhónk. – Robert elmosolyodott.

Lassan magunk mögött hagytuk a kikötőt, az út mentén kis házak sorakoztak, egy templom, üzletek. Elmentünk egy gyógyszertár, egy méterárubolt, egy szabóság és egy könyvesbolt mellett.

– Hány könyvesbolt van Dundeeban? – kérdeztem.

– Talán négy – válaszolta Robert. – Ez itt nagyon jó. Akárcsak a Rumpton, kicsivel arrébb. Elviszlek egyszer.

– Előbb heverje ki a kisasszony az utazás fáradalmait – vetette közbe Mr. Baxter. – Megígértem édesapádnak, hogy az otthonodtól távol átélt megannyi élmény mellett alaposan kipihened magad nálunk. Hiszen mind azt szeretnénk, hogy minél hamarabb visszanyerd az egészségedet, nemde?

Bólintottam. Bár igazából túl meleg volt ilyen viselethez, most is hosszú ujjú ruhát viseltem. Nem mintha szégyellném magam a bőrbetegségem miatt, inkább csak arról volt szó, hogy nem vágytam kérdésekre, pillantásokra. Egy évvel ezelőtt kezdődött: bőrpikkelyek, vörös, fájdalmas foltok, viszketés – rémséges viszketés, és csak a karomon. Az orvos kenőcsöt írt fel, de nem segített. Mary Jane megtiltotta, hogy vakarózzam, és tudtam, hogy igaza van, de soha nem vagyok hajlandó elismerni, ha Mary Jane-nek igaza van. Egyébként pedig képtelenség nem vakarózni. Napközben még csak-csak tudom türtőztetni magam, de este, miután lefekszem, és a  karom kiszabadul a szűk ruhaujjak szorításából, azonnal a körmeim kínálta megváltás után áhítozom. Miután meggyógyulok – ha meggyógyulok egyáltalán –, sebhelyek maradnak a karomon, figyelmeztetett Mary Jane. De ki tudja, lehet, hogy vakarózás nélkül is így lenne. Apám nem foglalkozott az egésszel. Őt soha nem érdekelte különösebben a külső. Talán nem is tudja, milyen jelentőséggel bír a szépség a lányok, a nők életében. Illetve dehogynem, feltehetően tudja. Csak tiltakozik ellene. És bár megértem, bosszant az érzéketlensége. Nincs olyan nő, aki megengedhetné magának a luxust, hogy ne foglalkozzék a külsejével. Maga a tény, hogy kizárólag egy férfi mondhatja, a szépség nem játszik szerepet, mert nem lenne szabad szerepet játszania, mutatja, mennyire – sajnálatos, de így van – nincs igaza.

Mr. Baxter rám mosolygott.

– Igazán nagyon örülünk, hogy vendégül láthatunk, Godwin ifiasszony.

– Kérem, szólítson csak Marynek – feleltem.

A férfi biccentett, és úgy mosolygott, mintha titkolna valamit. Most fedeztem fel, hogy már őszül, főként az állánál is tovább növesztett pofaszakálla.

– Édesanyám nagy csodálója volt anyádnak, Marynek – jegyezte meg Robert. – Ahogy Isabella is. Talán beszélgethetnél vele édesanyád könyveiről. Isabella meglehetősen rosszkedvű mostanában, mintha…

– Robert – szólt rá az apja.

Nem emelte fel a hangját. Nem úgy, ahogy apám szokta. Régebben összerándult tőle a gyomrom. Annál hatásosabb volt az atyai intés: Robert nyomban elhallgatott. Apjára pillantott. Nem igazán tudtam hová tenni az arckifejezését; a tekintete szemrehányó volt, egyszersmind közömbös, mintha apja reakciója elgondolkodtatta volna. Váratlanul, szinte észre sem vettem, tompa búskomorság kerített hatalmába.

– Megérkeztünk! – kiáltotta Mr. Baxter, mire máris elillant a rosszkedvem. A kocsi megállt egy kúria előtt, amely legalább háromszor akkora volt, mint a mi londoni lakásunk.

Fiatal lány nyitott ajtót, Grace, a házvezetőnő, és átvette Roberttől a csomagomat.

Mr. Baxter előrement a szalonba. Beömlött a napfény a magas ablakokon, a csillogó, sötét hajópadlót szőnyegek borították, a kandalló mellett pedig szófák és fotelok álltak. Amerre csak néztem, mindenütt könyvek. Természetesen a padlótól mennyezetig érő könyvespolcokon, de könyvkupacok magasodtak az asztalokon, az ablakpárkányokon, sőt még néhány karosszéken is. A szoba sarkában ragyogó fekete zongora állt, amelyből olyan erő áradt, hogy egy pillanatra azt hittem, lélegzik.

A konyhában bemutattak Elsie-nek, a szakácsnőnek. Ezután Robert felkísért az emeletre, hogy kipihenhessem magam. A szobám déli oldalán lévő négy nagy ablak az utca, a mögötte húzódó utca házaira, illetve, valamivel távolabb, a Tay folyóra nézett. A nyugati oldalon keskenyebbek voltak az ablakok, azokon át a környező tájra láttam. A dombokra, amelyek, úgy tudtam, hosszú mérföldeken át nyúlnak a szárazföld belseje felé. Bokrok, fű, zöld, sárga, valamivel arrébb barna hanga nőtt rajta. Amott ösvény húzódott, feljebb, a dombon, állt még néhány ház. Ez, állapítottam meg magamban, korábbi táj. A könyveimből ismert vidék. A mélyen a dombok közt megbúvó vízi szellemek, férfisellők és szörnyek világa. Kis patakoké, melyeken tükörsima, mohás köveken lehet átkelni. Olyan vidék, ahol a félelem és a szeretet, a képzelet és a valóság együtt él a folyó mentén, a csalitosban, az évszázados fák alatt. Nincs semmi, ami itt ne burjánozhatna. Nincs semmi, ami itt ne létezhetne.

Bőröndömet az ágyra emeltem, ruháimat és mellényeimet beakasztottam a szekrénybe. A bugyikat, harisnyákat és főkötőimet kipakoltam a polcra. Kilenc könyvet hoztam magammal. Többek között Horace Walpole és Samuel Coleridge könyvei, illetve Abigail Adams közreadott levelezése mellett olyan – jobbára filozófiai – műveket, amelyeket apám adott, továbbá egy kötetet a francia forradalom friss értelmezéséről. Nem arról van szó, isten látja lelkemet, hogy ne érdeklődnék a világ történései iránt. Ugyanakkor azt veszem észre, hogy nő bennem az érdeklődés a saját világom iránt is. Az álmaim, rémálmaim, ábrándozásaim iránt. Feltűnt, hogy a könyveimben szereplő írók agya úgy működik, mint az enyém. Hogy összekapcsol dolgokat, amelyek korábban nem kapcsolódtak össze, és talán nem is kell kapcsolódniuk.

Aznap este együtt vacsoráztunk. Mr. Baxteren és Roberten kívül a kis Johnny volt jelen. Csak Isabella nem tartott velünk. Apám mesélt a családról, így tudtam, hogy két lány van: Margaret, aki már férjhez ment, valamint Isabella, aki valamivel idősebb volt nálam. Anyjuk egy évvel ezelőtt halt meg. Apám úgy vélte, Isabella örül majd a látogatásomnak. Azonban senki sem beszélt róla, én pedig nem mertem kérdezősködni. Testvérei és apja jókedvűek voltak. Az étel finom volt, a társalgásunk flott és természetes. Igyekeztem némileg háttérbe húzódni, hiszen még nem ismertem a családot, s a család sem engem. Ám csakhamar kiépült köztünk a bizalom, és kérdéseket tettek fel, még viccelődtek is, én pedig otthonra gondoltam, a londoni házunkra, hogy ott milyen: Mary Jane-t nézem, ahogy velem szemben eszik, hogy apám, ha egyáltalán csatlakozik hozzánk, gondolatban továbbra is a dolgozószobájában van, Claire pedig összevissza csacsog az új csizmájáról, a színdarabról, amelyet szeretne megnézni, és hogy milyen szép Thomas Moore, és Fanny milyen szépen eszik, vagy épp nem eszik, az evőeszközzel halkan kaparássza a tányért. Körbenéztem, és egyszeriben olyan boldognak éreztem magam, hogy szinte megijedtem tőle.

Vacsora után kis Johnnynak felolvasott az apja, én pedig láttam, ahogy a tekintetében életre kelnek a vad kalandok. Néztem a tüzet. A fotelban ültem ölemben a Coleridge-kötettel, és hallgattam Mr. Baxter hangját. Nem egész egy éve nyilván Johnny anyja is ugyanígy ült a tűznél a kisfiával, és mesélt. Próbáltam elképzelni, milyen lehet egy anya, akinek a hangja csak a tiéd, és milyen lehet egy anyát elveszíteni, miközben az ember tudja, pontosan tudja, milyen volt a hangja.

Feküdtem az ágyban, az új ágyamban, a családnál, amely időlegesen az én családom is. Az ágynemű keményítő- és enyhe virágillatot árasztott. A spaletták nem voltak teljesen bezárva, egy fénycsík a padlóra vetült, egészen az ágyamig ért. Első napom Baxteréknél jócskán felülmúlta várakozásaimat, és alig vártam a következő napot, a hátralévő heteket. Jó érzéssel telve aludtam el, és első álmom már akkor elkezdődött, amikor a mennyezeten a rám váró élményeket játszottam le. Egy medve vagy farkas üvöltése harangozta be az álmot, élethű hang volt, de már nem emlékszem rá. Csak a vele járó érzést tudom felidézni: szörnyű szorongás fogott el, mintha az életre kelt, ám általam még nem látott gonosz settenkedne körülöttem.

1812. június 14.

Baxterék fölöttébb szívélyesek. Jóval szívélyesebbek, mint ahogy elképzeltem útban ide, ezekhez az ismeretlen emberekhez, akik közül apám Mr. Baxtert csupán a levélváltásukból ismerte. Mindenbe bevonnak, én pedig egy sérült család hazatért gyermekének érzem magam. Ám Isabellával azóta sem találkoztam. Tudom, hogy itt van, mert az öccsei minden alkalommal felviszik neki az ételt a szobájába. Nem merek kérdezősködni felőle. Talán beteg? Mióta nem tette ki a lábát a szobájából? És mit csinál ott egész álló nap?

Johnny ma reggel leültetett a zongorához, és eljátszott velem egy darabot. Remekül szórakoztunk, aztán megkért, hogy játsszak valamit – bármit! –, míg ő gyakorol. Persze rettenetes zenebonát csaptam, és Robert fülére szorított kézzel, arcán fájdalmas grimasszal rontott be a szalonba.

– Hagyjátok abba – kérte –, még felveritek a szellemeket!

De Johnny egy köteg kottát lóbálva elkergette.

– Nem igaz – mondta Johnny. Arca komollyá vált, és belekezdett egy darabba, amit ismertem, de nem jutott eszembe a címe. A lassú, komor hangok betöltötték a szobát, szinte belekúsztak a vörös damasztfüggönyökbe, rátelepedtek a mahagónibútorokra. – A szellemek sohasem alszanak.

A délutáni tea után egyszer csak feltűnt előttem Robert. A nagy fotelban ültem a kandallónál, könyvvel a kezemben. Az előző esti tűz elszenesedett maradványai várták a rácson, hogy valaki hamuvá nyomkodja őket a piszkavassal. Ez a valaki általában Johnny, aki a piszkavasat kardként vagy lándzsaként forgatja, s teszi ezt mindaddig, amíg Grace észre nem veszi, mit művel, elkobozza tőle a szerszámot, és utasítja, hogy távolítsa el a kormot a kezéről és az arcáról.

– Szereted a félelmetes történeteket? – kérdezte Robert, és megkocogtatta Walpole-t. Még csak akkor kezdtem bele Az otrantói várkastélyba, de a könyv máris teljesen beszippantott. Volt valami a kastély és az épületben uralkodó hangulat leírásában, ami magával ragadott. Alig vártam, hogy megtudjam, miféle gonosztetteket követnek majd el a falak között, miként töltik be baljós szerepüket a sötét folyosók és toronyszobák, és minő rettenetes sors vár szegény Manfredra.

Robert a karfára telepedett.

– Ha ez tetszik, Radcliffe-et is olvasnod kell. Iszonyú félelmetes.

Hallottam már róla. Ann Radcliffe: Udolpho rejtélyei. Apám is árulta a könyvesboltjában, és jól fogyott. Claire ezért adta a kezembe Walpole regényét is. Azt mondta, az anyja nem akarja, hogy efféle ijesztő történeteket olvassunk, de ő elhozta a boltból Otranto történetét, mert azt, ellentétben Ann Radcliffe művével, már alig keresi valaki, így nem hiányzik majd a kínálatból. Kirázta tőle a hideg, és ideje, hogy én is elolvassam, mert így képes leszek felismerni és ártalmatlanítani az esténként a fejében megelevenedő szellemeket. Amikor elbúcsúztunk a londoni mólón, a fülembe súgta, reméli, mihamarabb elolvasom, és küldök neki egy levelet, melyben megszabadítom félelmeitől.

– Ha szeretnéd elolvasni, kérd el Isabellától. Neki megvan.

Robert kedvesen megbökte a vállamat, majd távozott a szobából. De hát hogyan juthatnék hozzá a könyvhöz, ha Isabellánál van, aki sohasem mutatkozik? Felmerült bennem, hogy éppen miattam marad távol a családi élettől. Mert én is ott vagyok. Vajon csak azóta zárkózik a szobájába, hogy én megérkeztem Dundeeba? Mert – valóban, miért is? – megzavartam a dolgok rendes menetét? A testvérei roppant szívélyesek voltak, és úgy tűnt, őszintén örülnek, hogy egy időre hozzájuk költöztem. Akkor ő miért nem?

Ma délután Johnny, amikor épp sétálni indultam, megkérdezte, akarok-e vele katicabogarakat keresni. Olyan kedvesen kérte, hogy semmiképpen sem utasíthattam vissza. Sétáltunk a kertben, amely még nedves volt a reggeli esőtől, én a szoknyámat felhúzva, Johnny ugrálva, mint egy csikó, megállás nélkül csacsogva, és roppant kellemes volt az egész. Mintha csak a kisöcsémmel barangolnék a ház körül, mintha itt lenne az otthonom, mintha mindig itt éltem volna. Kiderült, hogy a katicabogarak meglehetősen ritka vendégek errefelé. Egyet sem találtunk, Johnny pedig felvetette, hogy talán az eső elől bújtak el. Bár én járatlan vagyok a rovarok terén, el tudtam képzelni, hogy igaza lehet. A kert végében, miközben a kerítésnek dőlve bámultuk a távoli dombokat, ahová eredetileg kirándulni szerettem volna, Johnny megrángatta a karomat.

– Mi ez? – kérdezte.

A halvány rózsaszín ruhám volt rajtam, amelynek az ujja nem fedte el a csuklómat, és rájöttem, hogy a kezemet nézi, a vörös hólyagokat, a felpattogzott foszlányokat és a megkeményedett részeket, amelyek szinte világítottak feszülő bőrömön. Elmondtam Johnnynak, hogy valamilyen betegség támadta meg a karomat, tönkreteszi a bőrömet, ami olykor vérzik és viszket. Erre Johnny, ez a kedves Johnny, miközben le sem vette a szemét a karomról, finoman megérintette. Nem irtózott tőle, nem undorodott, nem félt. Sőt azt hiszem, szépnek találta, és valami módon izgatta is.

Ekkor úgy döntöttem, megkérdezem.

– Hogy van Isabella?

Próbáltam közömbös hangon feltenni a kérdést, de kár volt igyekeznem.

– Ó – válaszolta Johnny –, szegény nagyon szomorú a mama halála óta.

Mintha telibe talált volna valami, egy tompa, kemény tárgy. Hát persze, elvesztették az édesanyjukat! Én bolond pedig azt képzeltem, csak azért, mert egyikük sem beszél róla, már túl is tették magukat rajta. Ám az, hogy a többiek élték tovább az életüket, korántsem jelenti azt, hogy erre Isabella is minden további nélkül képes.

– És azóta egyedül van a szobájában? – kérdeztem. Nem tudtam elképzelni, hogy így van. Egy éve? És ehhez szava sincs senkinek?

Lassan visszasétáltunk a házhoz. Johnny letépett egy levelet a sövényből, és összemorzsolta.

– Néha azért kijön. De többnyire a szobájában van. Hiányzik.

Rám emelte a tekintetét. Kék szeme tágra nyílt, csillogott.

– Mi történik, ha bekopogsz hozzá?

Vállat vont.

– Általában elküld. De már nem nagyon próbálkozom.

A hátsó ajtónál levertük a cipőnkről a sarat. Újra leengedhettem a szoknyámat. Beléptünk a konyhába, ahol Grace éppen kakaót főzött. Illata az orromat csiklandozta, és kis híján elbőgtem magam.

1812. június 19.

Ma éjjel találkoztam vele a folyosón. Megijedtem, remegett az egész testem. Ő is megijedt, a szeme mint két vad, fehér folt villogott a sötétben. Csak nálam volt gyertya. Álltunk ott mezítláb a fapadlón, pár méterre egymástól, és talán kísértet volt, talán szellem vagy boszorkány, ám végül megszólalt:

– Üdv!

Felnevettem.

– Üdv – köszöntem én is.

Isabella nem mosolygott. A szeme éppakkora volt, mint az előbb, csak most azt is észrevettem, hogy az írisze zöld, nagyon világos zöld.

– Hallottam valamit – mondta.

– Mary vagyok – mutatkoztam be.

– Tudom.

Hallgattunk. Hallgatott a ház is, de odakint a szél nekiveselkedett, és megpróbálta kitépni helyükből az ablakkereteket.

– Nos – mondtam –, megyek, visszafekszem. Csak azért jöttem ki, hogy megnézzem, nem maradt-e nyitva egy ablak, vagy ilyesmi.

– Papa soha nem hagyja nyitva éjszakára az ablakokat. – Kurta mosoly. – Fél, hogy berepül valami.

– Egy madár?

Vállat vont.

– Vagy valami más.

Különös nyomást éreztem a hasamban.

– Találkozunk holnap – mondtam. – Talán.

Isabella bólintott.

– Rendben. Holnap.

Miután visszafeküdtem, azon tűnődtem, vajon másnap a reggelinél tényleg megjelenik-e végre. Alig tudtam odaképzelni a többiek közé, akik csevegtek, kacagtak és viccelődtek egymással. Mintha Isabella nem tartozott volna közéjük. Mintha senki sem ismerte volna.

Beváltotta az ígéretét. Ma reggel az asztalnál ültünk a családdal, Elsie teát töltött, Grace kenyeret szelt a tálalónál, amikor belépett Isabella. Felnéztünk, és elhallgattunk. Ekkor Mr. Baxter szinte észrevétlenül megrázta a fejét, mire folytattuk a társalgást. Isabella leült velem szemben, az egyetlen üres székre. Megterítettek neki, ahogy minden áldott reggel és este, de a terítéke ezúttal nem kerül vissza érintetlenül a fiókba. Próbáltam nem ránézni: ragyogó, sötét fátyolként lebegett a látóterem peremén. Próbáltam újrakezdeni a beszélgetést Roberttel, de ő időközben Mr. Baxterrel társalgott. Isabella a maga részéről láthatóan nem kívánt beszélgetést kezdeményezni. Szederlekvárt kent a kenyerére, teát töltöttek neki.

– Ma este meseest lesz! – mondta Robert. Megbökött a könyökével.

– Meseest?

Ivott egy korty teát.

– Családi hagyomány. Minden hónap második péntekén. Mindenki, már akinek kedve van, elmond egy történetet. Lehet valós vagy kitalált, vicces, félelmetes vagy kedves. Levest eszünk, megiszunk egy pohár bort. Ülünk a kandalló mellett. Mr. Booth is átjön.

A szemem sarkából láttam, hogy Isabella felpillant a név hallatán; óvatosan ránéztem. Úgy láttam, kissé tompa a tekintete.

– Ki az a Mr. Booth? – kérdeztem.

– Margaret férje. Nem messze laknak, Newburgh-ben. Booth nagy forma.

Robert elvigyorodott.

– Az biztos.

Nem hallatszott tisztán, mert Isabella tele szájjal beszélt.

– Van benne valami szokatlan – mondta Robert. – Majd meglátod.

Isabellára pillantottam. Élet gyúlt a szemében, mintha végre jelen lenne. Sötét, göndör haja volt, és nagyon világos, szinte áttetsző bőre. Állán gödröcske, telt ajka vörös. Kíváncsi voltam, ott lesz-e este, mond-e történetet, de nem szóltam semmit, és végül olyan hosszan hallgattam, hogy elillant a pillanat. Robert és Johnny közben felelevenítettek egy történetet, amelyet Mr. Booth mesélt előző alkalommal; egy tengeri boszorkányról szólt, akinek arany szeme úgy ragyogott, hogy örökre megvakította a férfiakat.

– Természetesen csak a férfiakra volt ilyen hatással – kuncogtam. Isabella halványan elmosolyodott, amitől őrült boldogság töltött el.

A nap további részében jó történeten törtem a fejem. Nem mintha feltétlenül el akartam volna mesélni, igazából jobban vonzott, hogy meghallgassam a többiekét, odatartozóként ott legyek, ábrándozzak – ám úgy éreztem, vendégként mégiscsak illik hozzájárulnom az este sikeréhez. Azt gondoltam, el is várják tőlem, bár ezt nyilván soha nem mondták volna ki. És végül is volt jó néhány történet a tarsolyomban. Olyanok, amelyeket ők itt nem ismerhettek. Amiket olvastam, vagy Claire-rel meséltünk egymásnak. Olykor még Fannyval is cseréltem történetet, de ő nem valami nagy mesélő, félszeg, vagy csak a képzelete korlátozottabb, mint Claire-é meg az enyém. De valahogy nem ment. Noha Robert azt mondta, hogy bármivel lehet készülni, gondolom, volt valamilyen szokás, a történetek hosszát, tematikáját illetően. Olyasmit szeretnének, amin nevethetnek? Vagy valami félelmetest? És ha igen, mit tartanak viccesnek, és mit félelmetesnek? Elsétáltam egy darabon a kikötő felé. Száraz, felhős idő volt, meleg, egy picit fülledt, de jólesett egyedül lenni egy kicsit, megismerni a környéket, beszívni az ismeretlen levegőt.

Mostani szemmel nézve egészen másképp festett, majdnem mintha itt laktam volna, mintha már annyiszor sétáltam volna erre, hogy a kikötő az én kikötőm lett. Láttam, ahogy a halászok kiürítik hálóikat a rakparton, láttam a sihedereket, amint egyenként faládákba dobálják a halakat. A halak vergődtek egymáson, tátogtak, verdesett a kopoltyújuk. Szemük fekete volt, akár az éjszakai égbolt, vagy mint a tengerek mélye. A halászok hordókat rakodtak, hajóikat vastag kötelekkel rögzítették a parthoz. A halkupacok fölött vijjogó sirályok köröztek; meglepő módon egyik sem csapott le, hogy lopjon egy falatot. Talán olyan durván kergették el őket, hogy mostanra leszoktak róla. Olykor kiáltást hallattak, rekedt, frusztrált volt a hangjuk, én legalábbis ilyennek hallottam.

– Te nem idevalósi vagy.

Női hang, határozott. Talán szemrehányó is.

Egy zöld raktár előtt, amelynek falán a 2. SZ. RAKTÁR felirat díszelgett, hatvan év körüli asszony ült egy hordón. Az arcát elnézve az volt a benyomásom, hogy nem lehetett könnyű élete. Haját piszkos főkötő alá tűrte, kötényén rászáradt barna foltok éktelenkedtek. Járt a keze, anélkül, hogy tartott volna benne valamit.

– Halmunka, halmunka, halmunka – mondogatta.

Nem fűlött a fogam értelmetlen társalgáshoz olyasvalakivel, aki láthatóan nem volt teljesen épeszű, úgyhogy igyekeztem észre sem venni, ám amikor elhaladtam mellette, megragadta a kezemet. A tenyere durva volt, meleg.

– Gyermekem – mondta ezúttal valamivel barátságosabb hangon –, mindig minden csak hal.

Szomorúan nézett rám; szeme nagy és nedves, az a fajta kék, ami már majdnem fehér, mintha az idő fakította volna ki, mindaz, amit látni volt kénytelen.

Válaszolni akartam valami biztatót, de semmi nem jutott eszembe. Hiszen való igaz: rettenetes lehet egy életen át döglött halak között ülni. Rámosolyogtam, finoman megszorítottam a kezét.

– Te is ismered, ugye? – kérdezte. – A történetekből. Neked is vannak.

– Történeteim?

Kezdett elegem lenni. A keze túl erősen szorította a kezemet, a szeme túl mereven bámult az enyémbe, meleg volt, nyomott idő, a nap elkeseredetten próbált áttörni a vastag felhőrétegen.

– Őt, az emberfejűt, a haltestűt, a tengeri boszorkányt. Senki, aki ismeri, nem viszi magával a történeteit.

– Elnézést – mondtam, és nagy nehezen kiszabadítottam a kezem a szorításából. Riadtnak tűnt, kissé dühösnek is.

– Ah, nem tudsz te semmit – szólalt meg végül, és elfordította a fejét.

Egy darabig álldogáltam még, az asszony üres keze ide-oda járt. Nem szólt többet. A népmesék, gondoltam, amikor kis kerülővel visszaindultam a Baxter-ház felé. Az asszony biztosan régi népmesékre gondolt. Egyébként pedig össze van zavarodva, sok idős emberrel megesik, hogy belegabalyodnak a gondolataikba. A kerti úton Johnny jött velem szemben.

– Szeretnéd meghallgatni a történetemet?

Szívesen, válaszoltam, de nem tartja meg inkább estére? Hevesen rázta a fejét, és maga után húzott az egyik kerti padhoz, ahol belekezdett egy történetben, melyben a legyek és a katicák háborút indítanak a csigák ellen. Mulatságos történet volt, de elkalandoztak a gondolataim. Egyre a halak jártak az eszemben, ahogy feneketlen mély tengeri szemükkel bámulják az eget, és hangtalanul segítségért kiáltanak.

Az este láthatóan különös jelentőséggel bírt Baxterék életében. Mindannyian odagyűltünk a kandalló elé. Johnny, Robert és én a szófán ültünk szorosan egymás mellett, Mr. Baxter az egyik fotelban foglalt helyet, Isabella pedig a kandallószőnyegen. Elsie felállított néhány asztalt; borospoharak sorakoztak rajtuk, Johnnynak kakaó, leves, kenyér és sütemény. Mr. Baxter bizonytalan volt, elkezdjük-e Mr. Booth nélkül. Épp akkor toppant be, amikor Johnny elsőként belekezdett a történetébe. Nem hiszem, hogy kialakult volna bennem valamilyen előzetes kép Mr. Boothról, de olyan kivételes jelenség volt, hogy nehezemre esik megtalálnom a megfelelő szavakat a leírásához. Barátságosnak tűnő, jóvágású és sármos férfi volt, de minél hosszabban időzött rajta a tekintetem, annál groteszkebbül hatott valamiképpen az arca, mintha megváltozna rajta valami, ha túl sokáig nézi az ember. Sötét haja volt, itt-ott világosabb, őszes tincsekkel. Nagyjából negyvenéves lehetett, tehát nem sokkal idősebb Margaretnél, aki nem tudott vele tartani. Amikor Mr. Booth belépett, bemutatták nekem. Megfogta a kezemet, és ekkor valami természetellenes történt. Eszembe jutott a halas nő keze, amelyet délután fogtam, miközben Mr. Booth keze sima volt, hűvös és jóval erőteljesebb. És ettől a gondolattól függetlenül úgy éreztem, hogy nemcsak a kezemet tartja, hanem valamiféle nem testi módon a fejemet is megérinti. Finoman bizseregni kezdett a fejem búbja, mint amikor valaki puhán az ember hajára teszi a kezét. Visszahúztam a kezem, mire azonnal megszűnt a fejem bizsergése. Mr. Booth arcán nem látszott változás. Továbbra is kedvesen, szívélyesen nézett rám.

– Micsoda megtiszteltetés, hogy megismerhetem, Miss Godwin – mondta. – Bizonyára tudja, hogy az édesapja jó barátom, és már nagyon vártam az érkezését, csakúgy, mint a Baxter család, természetesen.

Elvörösödtem.

– Köszönöm – feleltem. – Kérem, szólítson Marynek.

A tűzhöz legközelebb álló fotelban kínálták hellyel, és végre elkezdődhetett az este. Robert adott egy tál levest. Johnny mesélni kezdett, mindenki elhallgatott. Kibővítette az állatok háborújáról szóló történetet. Most a szitakötők is bekapcsolódtak, de nem derült ki egyértelműen, kinek az oldalán, illetve hogy miért folyik a harc. Ettől függetlenül remek történet volt.

Körbejárt a kenyereskosár, Robert pedig mondani kezdett nekem valamit; csak fél füllel figyeltem. Úgy éreztem, Isabella szeretne szót váltani velem. Néha rám pillantott, de amikor viszonoztam a pillantását, és éreztem magamon kutató tekintetét, rögtön elnézett másfelé, mintha véletlen lett volna.

Mr. Booth hallgatott. Sok bort ivott, levest nem evett. Mosolygott, amikor Robert előadott egy tréfás történetet, és bár nem tűnt kívülállónak, nem volt úgy jelen, mint mi, többiek. Mintha két szinten létezne: az egyiken velünk, a borral és a kenyérrel, a kandalló előtt elhangzó történetekkel, a másikon pedig valahol messze, e hétköznapi jelenet fölött. Az este során gyakran néztem őt és Isabellát. Amikor aztán rajtam volt a sor a történetmesélésben, végre éreztem, hogy rám figyelnek.

Ittam egy korty bort, hogy megnyugtassam az idegeimet.

– Ma reggel a kikötő felé sétáltam – kezdtem. – Fülledt, de száraz idő volt, a gondolataim otthon jártak a két kishúgomnál, Claire-nél és Fannynál, és édesapámnál. Nem mintha honvágyam lett volna, nem. De az járt az eszemben, vajon mit csinálnak épp, és hogy ők is gondolnak-e rám; ideje lenne írnom nekik. A kikötőben nagy volt a nyüzsgés, ahogy, feltételezem, máskor is. Éreztem a tenger, a halak és a só illatát, de még a verítékszagot is, amikor elhaladtam a fogást a rakparton kipakoló halászok mellett. A rakpart végén, egy raktár előtt megpillantottam egy asszonyt, aki nem illett oda. Úgy nézett ki, mint egy halász, de nem dolgozott. A keze mozgott, mintha láthatatlan halakat filézne. Motyogott magában, de nem értettem, mit. Nem vágytam beszédbe elegyedni vele, de arra kellett mennem, mert a kikötő után kezdődött egy dűlőút, amely gyönyörű, szebbnél szebb virágokkal teli mezők mellett vezetett. Amikor az asszony mellé értem, meghallottam, mit mond. Dallamos hangon beszélt, mintha énekelne:

A Halszemű Szép Marianne

vizet kortyol s már fülig benne van:

háta kopoltyús, két lába farok,

elúszik, teljesen átváltozott.

A hajósokat messzi vizeken

meglátja, s oda is szegődik sebesen.

Sima a tenger, felhőtlen az ég,

e fél-nőről senki sem sejti még,

holtak arája, matrózt kiszemel,

s a hajót is berántva merül el.{1}

Eleget hallottam, tovább akartam menni. Ez a nő, gondoltam, biztos, hogy nincs teljesen rendben. Ekkor megragadta a karomat. Rám nézett, és egy pillanatra elakadt a lélegzetem. A szeme éjfekete volt, még annál is feketébb, akár a halszemek. A szája kinyílt; fogatlan volt, akár a halak szája. Ekkor lecsúszott a fejéről a főkötője, és végigfutott a hátamon a hideg, amikor láttam, hogy a fejét nem haj borítja, hanem pikkelyek. Próbáltam kiszabadulni, de iszonyatos erővel szorította a karomat.

– Ne igyál a vízből – mondta. – Ne idd meg!

Eszem ágában sem volt tengervizet inni, úgyhogy erre a figyelmeztetésre igazán nem volt szükségem, de azért illedelmesen megköszöntem, mire végre eleresztett. Természetesen nagyon megijedtem. Furcsa és rémisztő asszony volt, noha azt nem gondolnám, hogy veszélyes lett volna.

Mire elértem a dűlőutat, jórészt elfeledkeztem iménti ijedségemről. A nap áttört a vastag felhőrétegen, szinte égette csupasz karomat. Nem jutott eszembe, hogy napernyőt vigyek magammal, a kalapom pedig nem óvott kellőképpen a naptól, így nemsokára igencsak áhítoztam valami hűsítő után. Egy rét szélén, melyen pompás pipacsok nőttek, kút állt. Felhúztam egy vödör vizet, és a látványától még inkább megszomjaztam. Jó érzés volt kezembe venni az ónvödröt tele gyöngyöző, hideg vízzel, hogy a számhoz emeljem. Az első korty mennyei volt, a második is, de utána eszméletemet vesztettem. Amikor magamhoz tértem – a kút mellett feküdtem, a vödör felborulva mellettem –, a nap már lemenőben volt. Felálltam, kifejezetten jól éreztem magam, és határozott léptekkel hazafelé indultam, hisz vissza kellett érnem a meseest kezdetére. Mielőtt kinyitottam az ajtót, és meghallottam volna a konyhából kiszűrődő nevetést és beszélgetésfoszlányokat – Elsie már főzte a levest –, apró, viszkető foltot fedeztem fel a tarkómon. Arra gyanakodtam, hogy alighanem a tűző délutáni naptól égtem le. Ám amikor felértem a szobámba, és a tükörben megvizsgáltam a tarkómat, kis, ezüstös pikkelyt vettem észre. Ostobaság, gondoltam, ez lehetetlen. Alaposan le akartam teremteni magam, ezért ismét a tükörbe pillantottam; két végtelenül mély, szurokfekete szem nézett vissza rám.

Fantasztikus volt. A család lelkesen tapsolt, én pedig fülig vörösödtem. Robert úgy tett, mintha a tarkómat vizsgálná, amin jót nevettem, de apja egyetlen szigorú pillantással rendreutasította. Büszkeséggel töltött el, hogy kitaláltam valamit, ami szórakoztatott másokat. Fogtam valamit a valóságból, majd addig csűrtem-csavartam, míg többé nem vált, mint ami valóban megtörtént. Míg több nem lett, mint az igazság.

{1} N. Kiss Zsuzsa fordítása.