Linda Castillo

ELEVEN TŰZ

Linda Castillo

ELEVEN TŰZ

A mű eredeti címe

The Burning

Text copyright © 2024 by Linda Castillo

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Hungarian translation © Rácz Péter

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

RÁCZ PÉTER

Szerkesztette

KISS BERNADETT

A borítót Sorapop fotójának felhasználásával

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISSN 1416-7026

ISBN 978 963 452 995 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Ezt a könyvet testvéreimnek, Debbie-nek és Kimnek ajánlom.

Mindig szeretni foglak titeket.

Az Úr megvizsgálja az igazat éppúgy, mint a gonoszt,
s aki a gonoszságot kedveli, azt gyűlöli lelke.

– Zsoltárok könyve, 11,5

(A Szent István Társulat fordítása)

PROLÓGUS

Milan Swanz arra a következtetésre jutott, hogy rossz napot választott a lerészegedésre, ráadásul gyalog kell hazacaplatnia. Az egész estét a bárpultnál töltötte, nyakalta a csapolt sört, időnként beiktatott egy-egy löket Wild Turkey-t. Az ivócimborája már korábban elhagyta a fedélzetet, így nem maradt, aki hazavigye. Milant akkor még nem érdekelte. Egy vörös hajú, szűk farmert és mély kivágású pulóvert viselő nő kötötte le a figyelmét. Az, amelyik felhasalt a biliárdasztalra, bemutatott egy trükkös ugratást a golyóval, és ezzel megnyerte a játékot. Milan balszerencséjére nem sokkal a társa távozása után a vörös hajú szintén eltűnt, úgyhogy most egyedül kajtatott a bokáig érő hóban, begerjedve és tajtrészegen. Még legalább két kilométert kellett kutyagolnia, hogy hazaérjen.

– Beképzelt szuka – motyogta magában, közben ropogtak a bakancsa alatt a Dogleg Road útpadkájára szórt kavicsok.

Olyan sötét volt ezen a kihalt szakaszon, hogy alig látta maga előtt az amúgy is hepehupás úttestet, vaktában támolygott előre. Kibaszott ohiói tél. Kellemes tíz fok volt, amikor hat órakor beállított a bárba. Azóta a hőmérséklet jelentősen lecsökkent, öt centiméteres hó borította a környéket. Szabályszerűen befagyott a segge.

Miután átkelt a Little Paint patak hídján, fényszórók sugarai villantak meg az előtte magasodó fák csupasz ágain. Hátranézett, és valóban egy autó közeledett. Milan még jobban lehúzódott a padkára. Hallotta, hogy az abroncsok csikorogva súrolják a járdaszegélyt, aztán a gépkocsi lefékezett közvetlenül mellette. Az anyósülés felőli ablakot lehúzták.

– Cudar egy este van ahhoz, hogy valaki odakint császkáljon! – szólt ki egy barátságos hang a vezetőülésből.

Milan megállt, lehajolva belesett az autóba. Az arcát megcsapta az utastérből kiáramló meleg levegő.

– Ahogy mondja!

– Merre tart?

– Hazafelé. – Remélve, hogy sikerült egy fuvart szereznie, Milan a háza felé intett a karjával. – Úgy két kilométernyire innen, az út mentén.

– Én is arra megyek. Akarja, hogy elvigyem?

– Ember, az nagyszerű lenne!

Hallani lehetett a zár kattanását, amikor kinyílt az ajtó.

– Ugorjon be!

Lesöpörve válláról a havat, Milan a kilincsért nyúlt, és beült. Sóhaj szakadt fel belőle a fűtés lágy simogatására, a meleg bőr szagára.

– Kösz, haver.

– Gond egy szál se! – A sofőr belenézett a visszapillantó tükörbe, majd kikanyarodott az úttestre. – Még nézni is rossz, ha valaki odakint császkál ilyen időben.

– A barátom hazavitt volna, de korábban lelécelt.

– Megesik.

Egy kellemes dal duruzsolt a hangszórókból, bár Milan nem tudta a címét. Elmerülve a testét körülölelő melegben, hátradőlt az elegáns ülésen, és kezdett fokozatosan ellazulni. Egy szép napon neki is lesz egy ilyen autója. Egyszer csak rámosolyog már a szerencse, és…

Csusszanás nesze szűrődött előre a hátsó ülésről, ami megijesztette. Mintha mozgást észlelt volna pár centiméterre az arcától. A következő pillanatban valami a torkára tekeredett és az ádámcsutkájának nyomódott.

– Hé! – A szó torz gügyögésként tört elő a torkából, mivel a gégéje összepréselődött.

Ösztönösen felemelte mindkét kezét, és megpróbálta ujjait a szíj alá csúsztatni, ám a hurok szinte lehetetlenül szoros volt. Elvágta a levegő útját, így vér sem jutott a fejébe. Az ujjait belemélyesztette a húsába, szétkarmolta a bőrét, de képtelen volt a hurok alá férkőzni.

Úrrá lett rajta a rémület. Rúgkapált, a csípőjét felfelé feszítette. A lábát kinyújtotta, majd hátralökte magát. Felhúzta az egyik térdét, és teljes erővel beletaposott a műszerfalba. A műanyag borítás megrepedt.

A hevedert szorosabbra húzták. Már nem kapott levegőt. Egy hang sem jött ki a torkán. A hátát ívbe hajlította, jobbra-balra tekergőzött. Újra rúgott egyet. Megkísérelte annyira felemelni a lábát, hogy betörhesse vele a szélvédőt. Nem volt elég helye. A bal karját előrelendítette, hogy megüthesse a vezetőt. Az alkarja a kormányt találta el.

Eszeveszett pánik fogta el. Az ujjait belenyomta a nyakába, a saját húsát marcangolta. A jobb lábát felhúzta, majd elkezdte a kesztyűtartót rugdalni. Egyszer. Kétszer. Hallotta, hogy a műanyag lemez kettéhasad. Kitátotta a száját, de a sikítás bent rekedt. A nyelve kilógott. Nincs levegő. Nincs levegő.

A fények villództak, majd elsötétültek. A zene elenyészett, és hangzavarrá silányult. A két keze az ölébe hullott. A húgyhólyagja elengedett, összevizelte magát. Mire azonban a meleg folyadék szétterjedt a lágyékán, már nem érezte.

Milan Swanzot sötétség és hideg fogta körül, amikor visszanyerte az eszméletét. A feje iszonyatosan fájt. A kabátján és farmernadrágján fagyos szél hatolt keresztül. Az agyában zűrzavar uralkodott. Odakint volt a szabad ég alatt, vacogott minden porcikája. Emlékezett rá, hogy egy autó felvette. Egy hurkot lendítettek át a feje fölött a hátsó ülésről, valaki megpróbálta megfojtani…

Kinyitotta a szemét, és körbenézett. Fák fala vette körül. A csontvázszerű ágak fölött szürke, éjszakai égbolt. Hópelyhek hullottak, mintha hamu darabjai lettek volna. Sehol egy emberi lény. Megpróbálta összeszedni magát, de minden ismeretlen volt körülötte.

Hol lehet?

Mi a fészkes fene történik vele?

Függőleges helyzetben volt, de nem teljesen saját erejéből. A fejében megszólalt a riasztócsengő, amikor rájött, hogy a csuklója össze van bilincselve a háta mögött. A gerince valami keménynek és érdesnek nyomódott, az támasztotta meg. Megpróbált lazítani a csomón, de a csuklóit feszesen összekötözték hajlékony dróttal vagy merev kötéllel, legalábbis úgy érezte. Lenézett maga elé, és látta, hogy egymásra halmozott raklapokon áll. Valaki tűzifának való hasábokat és aprófát is rakott a lábaihoz.

– Mi a büdös franc ez?! – Szavai a fák között kóvályogtak. Válaszként csupán a hópelyhek finom zizzenése hallatszott, amit a félelem kemény dobolása kísért a mellkasában.

– Helló? – kiáltotta. – Van itt valaki?

Lépések zaja hallatszott. Hunyorogva bámult a sötétbe. Egy árnyékszerű alakot látott közeledni, alig néhány méterre tőle. Ez vezette az autót, ismerte fel.

– Pajtikám, fogalmam sincs, hogy mi a faszra készülsz, de jobban teszed, ha azonnal idejössz, és szabadon engedsz.

A férfi odaért. A tartása nyugodt és határozott, az arckifejezése higgadt volt. Milan most vette észre, hogy a kezében egy tartályt cipel. Remegő aggodalom kavarta fel a gyomrát.

– Mi a poklot művelsz? – vicsorogta Milan.

Az idegen nem válaszolt.

– Eressz el! – üvöltötte.

Egy másik alak vált ki az éjszaka homályából. Férfi. Hosszú télikabát. Kalap. Kesztyű. Hasonló kanna a kezében. Ezúttal Milan felismerte, hogy mi lehet benne. Gázolaj. A fagyos hideg ellenére verítékcseppek gördültek le a hátán.

– Engedj már el, haver! – Azt akarta, hogy a szavai parancsként hangozzanak, de leginkább egy gyerek vinnyogására hasonlítottak. – Mozgás, pajtikám!

Anélkül, hogy akár csak egy kicsit is figyelt volna rá, a hozzá közelebb álló alak letekerte a tartály sapkáját, és tartalmát a raklapokra kezdte locsolni. A dízelolaj szaga felhőként gomolygott a levegőben. Egy pillanatig nem akart hinni a szemének, aztán az ijedelem lángra gyújtotta minden egyes idegvégződését a testében. Az adrenalin nitroglicerinként lüktetett az ereiben. Ádáz küzdelmet vívott a csuklóit gúzsba kötő csomóval, erejét megfeszítve forgatta a karjait. Érezte, hogy a huzal mélyen a húsába vág. Kicsavarodott, és a hátát nekivetette annak, amihez hozzákötözték, bármi volt is az. Megpróbálta a lábait megmozdítani, de a bokáit ugyancsak kipányvázták.

Te jóságos isten fenn a mennyekben, mi folyik itt?

– Mi az ördögöt csináltok? – sikoltotta Milan.

Egyikőjük sem nézett rá. Párban dolgoztak. Összehangoltan. Az arcuk nyugodt, a tekintetük kifürkészhetetlen volt. Összeszokott csapat, amely módszeresen hajtja végre a feladatot.

A gázolaj szaga összekeveredett a hideggel, és betöltötte Milan orrát. A félelem hatalmába kerítette. Az epe keserű ízét érezte a szájában. Attól tartva, hogy rájön a hányinger, kiköpte a nyálát.

– Megőrültetek! – üvöltötte. – Ezt nem tehetitek velem! Engedjetek el!

Újra megpróbálkozott a hurokkal, a hátát ívben megfeszítette, a fejét jobb-balra rángatta. Megkísérelte kiszabadítani a karját, ide-oda csavarodott, közben nagyokat nyögött az erőfeszítéstől. Beleadta a teljes testsúlyát. Ismét azon igyekezett, hogy megmozdíthassa a lábait. Ha sikerülne a palánkokat odébb rugdosni, talán lenne némi esélye…

– Segítség! Segítsen valaki! – A hangja olyan volt, mint egy kutya nyüszítése. Felismerhetetlen. Rémülettel teli.

Miután befejezték a feladatukat, a két férfi kiegyenesedett. Hátrébb léptek, és letették a kannájukat. Szótlanul biccentettek a fejükkel.

– Hibbant anyabaszók! – rikácsolta Milan. – Miért csináljátok ezt?

A dízel szaga összesűrűsödött a levegőben. Milan lenézett a lábainál heverő raklapokra, hasábokra és aprófára. Az üzemanyag lassan átitatta a faanyagokat. Tudta, hogy a másik kettő mire készül. Évek óta először Istenhez imádkozott segítségért.

– Kérem! – kiáltotta. – Bárki! Mentsen ki innen! Segítség!

A férfiak egyike felé indult. Milan észrevette a kezében lévő öngyújtót.

– Várj! Várj! Ne!

Rohamszerű pánik öntötte el a kovakő kattanására. Borzalom kúszott végig az egész testén, amint meglátta az öngyújtó apró lángját. Mintha ezernyi tűvel böködnék a gerincét.

– Elment az eszetek, ti faszfejek? – üvöltötte. – Ne! Ne!

Az idegen a farakás felé dobta az öngyújtót. Halk csattanás hallatszott, ahogy a raklapokra hullott. Milanon a döbbenet és az iszonyat hulláma csapott végig, amikor látta, hogy az öngyújtó továbbgördül, és eltűnik a gyújtósnak odakészített vékony hasábok között. Egy pillanatra még felcsillant benne a reménysugár, hogy talán a forgács nem gyullad meg. Narancsszínű villanás. Aztán huss!, a lángok felcsaptak.

– Édes istenem! Istenem! Nem!

Forróság kúszott fel a lábszárára, aztán egyre följebb, a combjára. Égő fa és textil szaga. A fájdalom úgy hasított belé, mintha bélyegzővasat nyomtak volna a lábainak. A forróság egyre terjedt felfelé, elérte a lágyékát, majd a hasát.

Érezte a megperzselődött haj szagát és az arcán táncoló lángokat. A szájába is behatoltak, majd a szemeibe. Aztán halálfélelem kerítette hatalmába. Vak rettegés robbant fel a bensőjében. Üvöltött fájdalmában, szikrákat nyeldesett. A tüdeje lángra lobbant. A nyál forrni kezdett a szájában. Túl sok volt a kín, hogy megeméssze.

A belei kiürültek.

Vonított fájdalmában.

És a lángok elűzték az éjszaka sötétségét.

1. FEJEZET

Chuck „Skid” Skidmore közrendőr szokott hibázni. A szolgálati ideje alatt elkövetett egynéhány baklövést. Ha őszinte akart lenni, akkor egynéhánynál többet is. Volt, amelynek megitta a levét. Másokat megúszott, és tanult belőlük. A legtöbb tévedése ártalmatlan volt. Rossz választás, elhamarkodott tervezés. Vagy egyszerűen csak nem törekedett rá eléggé, hogy helyesen cselekedjen.

Ma este, ahogy ott várakozott a fedett híd felhajtójánál, és figyelte a társát, Mona Kurtzot, amint leparkol a járőrkocsija mögött, egy gondolat motoszkált a fejében. Az, hogy amit most akar elkövetni, az minden, csak nem romlatlan. A legnagyobb erőfeszítése ellenére sem volt benne annyi önfegyelem, hogy megálljt parancsoljon magának.

Hajnali fél három volt, és sűrűn havazott. Éjféltől volt szolgálatban, de eddig egyetlen riasztást sem kapott. Az unalom és a vágyakozás veszélyes kombináció egy olyan férfi számára, aki csaknem hat hónapja valóságos megszállottja egy nőnek, aki nem mellesleg a munkatársa.

– Klassz helyet választottál – mondta Mona, miközben becsapta a kocsi ajtaját, és elindult felé.

– Ugyanez járt ez én fejemben is.

Skid nem mozdult, keresztbe tett karral az autójának támaszkodott, és egy pillanatig egyszerűen csak élvezte közeledő társa látványát. Hosszú lábak. Kissé vadóc haj. A kabátja nyitva. Még mindig a rendőri egyenruháját viselte, így csupán alakjának körvonala volt kivehető.

– Letelt már a műszakod? – kérdezte Skid.

– Szabad vagyok, mint a madár.

Habozás és kérés nélkül közelebb lépett, és hozzásimult. Az érintése úgy hatott Skidre, mintha bomba robbant volna a mellkasában. Átölelte. Kókusz- és mentaillata volt. Skid mélyen belélegezte, és ez csak növelte az étvágyát. Nem akarta megcsókolni, mégis a következő pillanatban a szája már Monáét kereste.

Mona felhevülten bújt hozzá. A két karját a nyaka köré fonta, kebleit a mellkasához nyomta. A medencéjét Skidéhez szorítva ide-oda mozgatta.

– Ugye tudod, hogy ez nem helyénvaló? – mormolta Skid.

– Tökéletesen tisztában vagyok vele – lihegte Mona.

Skid mondani akart valamit a karrierjükről és a józan gondolkodásról, de Mona szája betapasztotta az övét. Vadul kalapáló szívvel megfordult vele, és a kocsiajtóra döntötte. A kezét a blúza alá dugta, a melltartó csatja után matatott. Érezte, hogy a fejéből a lágyékába áramlik a vér.

– A hátsó ülésre… – nyögte, és az ajtókilincsért nyúlt.

– Siess!

Skid kitapogatta a kilincset, ujjait becsúsztatta alá, és kitárta az ajtót. Annyira arra összpontosított, hogy Monát végigfektesse a hátsó ülésen, hogy alig észlelte a sikítást.

Mona megmerevedett a karjai között, és ajkát elhúzva felkapta a fejét.

– Hallottad ezt?

– Aha. – Skid kiegyenesedett, és igyekezett mielőbb kitisztítani az agyát. – Úgy hangzott, mint egy sikítás.

Nem pusztán mint egy sikítás, futott át a fején, hanem az a fajta hang, amelytől az embernek feláll a szőr a hátán.

– Ki sikoltozna ilyen őrült módjára késő éjszaka az erdő kellős közepén? – suttogta Mona.

Skid kibontakozott a karjai közül, és körbekémlelt. Rendőrösztönei lassan kezdtek újraéledni. Ekkor érezte meg a füst szagát.

– Valami ég.

Mona szintén körültekintett, mintha csak így akarná összeszedni magát.

– Én is érzem.

– Utána kell járnunk.

– Gyerünk.

Skid az övéből előhúzta a kis méretű Maglite elemlámpáját, és a fákra irányította a fénysugarat.

– A szél északról fúj – dünnyögte.

– Skid, arrafelé nincs farm – válaszolta Mona.

– Ahhoz viszont túl hideg van, hogy valaki a szabad ég alatt táborozzon. – A fejét félrebillentve beleszólt a kabáthajtókájára erősített rádió adó-vevőbe. – Tíz-hét-három – mondta a diszpécsernek, tudatva vele, hogy tüzet észlelt a közelben.

Margaret hangja recsegve szűrődött ki a rádióból.

– Meg tudod adni a húszast? – kérdezte rendőrzsargonnal a helyszínre utalva.

– Dogleg Road. A Little Paint patak hídja.

– Akarod, hogy riasszam a tűzoltókat?

– Hadd nézzek még körül, mielőtt kiugrasztanánk valakit az ágyból.

– Vettem.

Keresztülmentek az úttesten, átkeltek a csatornán, majd a túlsó parton átmásztak egy rozoga drótkerítésen. Sötétség borította be őket, amint behatoltak az erdőbe. A füst sűrűbb volt a fák között. Égett fa szagát árasztotta valami kellemetlen bűzzel kiegészülve. Skid fülelt, ahogy keresztülvágtak egy újonnan ültetett részen, ahol szedercserjék és fagyott gyomnövények foltjai váltogatták egymást, de csak az ősszel lehullott levelek ropogása hallatszott a bakancsuk alól.

– Tűz! – mutatta kezével az irányt Mona. – Két óra magasságában. A fák között.

– Látom. Tartsd nyitva a szemed.

– Igen.

Megszaporázták a lépteiket. Próbáltak olyan csöndben haladni, ahogy csak lehetett, ennek ellenére csaptak némi zajt. Skid végig az oldalfegyverén tartotta a kezét.

– Painters Mill-i rendőrség! – kiáltotta, amint közelebb értek. – Azonosítsa magát!

Semmi válasz.

Megütötte a fülét a tűz recsegése és pattogása, még mielőtt kiértek volna a tisztásra. Valamiféle tábortűz lehetett. A hasábokat felhalmozták, a lángnyelvek serényen táncoltak rajtuk. A csóvák négy és fél méter magasra szöktek. Egy teremtett lélek sem volt a közelben.

– Rendőrség! – Mona mintegy hat méterre a máglyától lépett ki a tisztásra. – Mutassa magát! Most!

Csupán a tűz ropogása volt a válasz.

– Úgy tűnik, időben elhúzta a csíkot, bárki volt is itt – morogta az orra alatt.

Skid alaposan szemügyre vette a helyszínt, miközben egyre nőtt benne a feszültség. Sejtése szerint valamiféle rögtönzött buli nyomára bukkantak. Fiatalok ülhették körbe a tábortüzet, sört ittak és füvet szívtak, miközben befagyott a seggük. Valami mégsem stimmelt a helyszín körül. Sehol egy sörösdoboz. Semmi szemét. Sehol egy hely, ahová le lehetett volna ülni. Alig néhány lábnyom.

– Mi a fene történt itt? – dünnyögte.

– Skid!

Volt valami Mona hangjában, amire felfigyelt. Mona egészen közel állt a tűzhöz, talán egy méterre. A tenyerével takarta el az arcát, hogy védje a forróságtól. A fejét enyhén félrebillentette, mintha valamit nem értene.

– Szerinted mi az? – kérdezte suttogva.

Egy karó állt ki a tűz közepéből. Olyan két és fél méter magas lehetett, telefonpózna vastagságú. Valami lógott rajta. Egy furcsa alakzat, amely emberi testre hasonlított.

– A kurva életbe! – káromkodott Skid.

– Az egy…

– Menj, és hozd a tűzoltó készüléket! Gyorsan! Hátha sikerül kiemelnem onnan.

Mona megpördült, és a járőrautók felé iramodott.

Skid közelebb lépett a lángoszlophoz, de a forróság visszatartotta. Nem tudta levenni a szemét a cölöphöz erősített emberszerű csonkról. Bekapcsolta a hajtókáján lévő adóvevőt. Ismerte a rendőrségnél használt tízes kódokat, de minden igyekezete ellenére sem tudta eldönteni, hogy melyiket alkalmazza a mostani esetre.

– Itt állok egy tűz mellett! Megégett áldozat. Tíz-ötven-kettő – mondta, az utóbbival mentőautót kért a helyszínre.

– Vettem. – Nyugtalan szünet után érkezett a kérdés: – Zárt helyen vagy?

– Nem. Egy… erdőben. Riaszd a főnököt, Margaret! – közölte a diszpécserrel. – Azt hiszem, emberöléssel van dolgunk.

2. FEJEZET

A mobilom rezgése mély álomból ver fel. Megfordulok, rácsapok a készülékre, aztán az arcomhoz emelem, és a képernyőjére hunyorítok. ÜGYELET. 2:47. A nevemet motyogva kurtán beleszólok.

– Burkholder.

– Sajnálom, hogy felébresztettem, főnök – jut el hozzám az éjszakai diszpécser hangja. – Most kaptam egy hívást Skidtől. Azt mondja, hogy van egy tűzesete megégett holttesttel a Dogleg Roadon.

A riadalom villámcsapásként hat rám, menten felpattanok. A lábamat már a padlón érzem.

– Valamilyen fedett helyen? – kérdezem, közben a szekrényhez lépek a ruhámért. – Házban? Fészerben?

– Kint az erdőben – közli az ügyeletes. – A fedett hídnál.

Próbálok valami értelmet találni a szavakban, miközben lekapom az akasztóról az egyenruha felső részét.

– Közúti baleset netán?

– Nem árulta el. Hogy őszinte legyek, kissé zaklatottnak tűnt.

– Értesítse, hogy úton vagyok – utasítom.

Alig figyelek fel rá, hogy a férjem, John Tomasetti felül az ágyban, és a kezével az arcát dörzsöli.

– Minden rendben, főnök?

– Nem vagyok biztos benne. – A szekrény fiókjából előráncigálom a nadrágomat, és felhúzom. – Tűz ütött ki a Dogleg Road melletti erdőben. Skid tájékoztatása szerint van egy holttest.

– Fura kombináció. – A mobiljáért nyúl, megnézi az időt. – Akarod, hogy elkísérjelek?

Tomasetti a BCI, azaz az Ohiói Bűnügyi Nyomozóiroda ügynöke, a clevelandi rendőrség korábbi nyomozója. Az utóbbi néhány évben legalább egy tucat ügyön dolgoztunk együtt. Nem csupán remek bűnügyi csapatot alkotunk, hanem összességében házastársakként is jók vagyunk.

Felkapom a szolgálati övemet a székről, és becsatolom.

– Nem kell hétre Columbusban lenned?

– De, sajnos. – Nagyot sóhajtva felkel, megkerüli az ágyat, és átölel. – Inkább veled mennék.

– Egy holttest akár fölösleges harmadik is lehet…

– De könnyű megszabadulni tőle.

Két hónapja vagyunk házasok. Még mindig nem békültem ki teljesen a helyzettel. Az örömmel, amelyet szinte félek érezni. Talán mert életemben először szemtelenül boldog vagyok, és tetszik, ahogy ez hat rám.

Megcsókol.

Viszonzom a csókot, majd gyorsan elhúzódom, mielőtt beleélném magam.

– Tomasetti, mondta már neked valaki, hogy hátborzongató humorérzéked van?

– Nagyon sokan.

Az éjjeliszekrény fiókjából kiveszem a .38-asomat, és a pisztolytáskába csúsztatom.

– Légy óvatos, rendben, főnök? – kéri Tomasetti.

– Vacsoránál találkozunk – búcsúzom tőle.

Futólag megcsókolom, és már kint is vagyok.

Korán van, Ohio vidéki része mély álomba merül még ilyenkor; a mellékutak kihaltak és sötétek. A fényszórók fényében hópihék lebegnek. A városi közlekedésre kiváló Explorerem kormánya mögött ülök, bekapcsolom a villogó jelzést, beletaposok a gázba, és fittyet hányok az összes stoptáblára, amely csak lelassítana. Tizenhét perc alatt teszem meg az amúgy félórás utat.

Painters Mill az amishok földjének szívében fekszik, festői szépségű kisváros, amelyet ötezer-háromszázan laknak; egyharmaduk amish. Én magam is annak születtem, de tizennyolc éves koromban szakítottam a vallásommal, amikor a sors kihúzta a talajt a lábam alól. Olyan messzire menekültem Painters Milltől – a gyökereimtől –, amennyire csak tudtam. Végül Columbusban kötöttem ki, ahol fölöttébb valószerűtlen hivatást választottam magamnak: a bűnüldözést. Kijártam a kemény ütések iskoláját, számos hibát vétettem menet közben, de végül megtanultam nem amishnak lenni. Miután járőr lettem, és sínre került az életem, a családi szálak, amelyeket hátrahagytam, kezdtek feléledni. Amikor a rendőrfőnöki poszt megüresedett, és a városi tanács körbeudvarolt, hogy vállaljam el a munkát, beadtam a derekamat.

Számtalan buktató volt azóta, de egyszer sem néztem hátra, és sosem bántam meg a döntésemet. A szüleim már meghaltak, de a testvéreim élnek, és családjaikkal valamennyien a körzetben laknak. Még ma is amishok. Hosszú utat jártunk be a régi idők óta. Ami az egykori szoros családi kötelékek helyreállítását illeti, dolgozunk rajta.

Mire ráfordulok a Dogleg Roadra, a fedett híd irányába, nagy, nedves pelyhekben kezd hullani a hó. Feltűnnek Skid járőrautójának villogó, vészhelyzetet jelző fényei. A kocsi az útpadkán parkol. Felkapom a rádiót.

– Tíz-húsz-három – közlöm az ügyeletessel, azaz megérkeztem a helyszínre.

Némileg meglepődöm, amikor meglátom Mona személyautóját a járőrkocsi mögött. Mona a kapitányság újonca, és az első nő a Painters Mill-i egység közrendőri állományában. Véletlenül tudom, hogy éjfélkor járt le a szolgálata. Hajlamos azonban rá, hogy a munkaideje után is a többiek körül csellengjen, főleg ha valami izgalmas zajlik. Következésképpen nem tulajdonítok túl nagy jelentőséget az ittlétének.

Leparkolok az autója mögé, és kiszállok. Nem látok senkit. Más járművek nincsenek a közelben. Tűznek nyoma sincs. A levegőt azonban sűrű füstszag tölti be. Benyomom a rádió gombját.

– Skid, mi a húszasa?

– Északra a járőrautótól, főnök! Úgy száz méterre.

Érzem a hangjában a feszültséget, ezért előkapom a Maglite-omat. A fényénél felfedezek kétféle lábnyomot, és követni kezdem azokat az árkon keresztül. Átmászom a kerítésen, jobbra-balra világítok, majd futásnak eredek. Miután megteszek húsz métert a fák között, elemlámpák sugarait pillantom meg magam előtt. Próbálok elképzelni egy olyan lehetséges forgatókönyvet, amely tűzzel és holttesttel végződik. A környék elég távol esik mindentől, tavasszal árvizek szoktak errefelé pusztítani. A közelben nincs farm, sem lakóház, nincs úttest vagy földút, amelyen jármű közlekedhet.

Szóval, mi az ördögöt keresett itt valaki, és miért végezte hullaként?

Újabb száz méter után egy tisztáson kötök ki. Valamiféle tűz hamvadó maradványai tűnnek fel előttem, fehér füst gomolyog felfelé. Skid és Mona három méterre állhatnak a halom izzó parázstól. Skid tűzoltó készüléket tart a kezében. A mozgásukból arra következtetek, hogy mindketten izgatottak.

– Van valaki a zsarátnok között – jelenti Skid.

Felgyorsítom a lépteimet. Ahogy közelebb érek, egy megfeketedett póznát veszek észre, amely a füstölgő hamu közepéből mered ki. Balsejtelem szorítja görcsbe a gyomromat, amint a cölöphöz erősített, ember formájú sziluettre pillantok.

– Él még? – Normálisan cseng a hangom, amikor megkérdezem őket, de a pulzusom az egekben van, és libabőrös lesz a hátam.

Az alám beosztott rendőrök közül – öten vannak – Skid az, aki a legnagyobb eséllyel rukkol elő valamilyen épkézláb ötlettel nehéz, bonyolult helyzetekben. Most azonban csak hitetlenség és zavarodottság tükröződik az arcán.

– Nem tudok elég közel jutni hozzá, hogy megállapítsam – mondja. – Iszonyú a forróság.

– Égett a tűz, amikor ideértek? – érdeklődöm.

– Teljesen beborították a lángok. – Felemeli a tűzoltó készüléket. – Főnök, ez a fickó még élt, amikor leparkoltunk. Monával hallottuk a sikolyát. De mire megtaláltuk, már meg sem moccant.

– Alig pár perce sikerült eloltanunk a tüzet – veszi át a szót Mona.

Ránézek, a kezében észreveszek egy kisebb tűzoltó készüléket.

– Fújjon habot azokra a parazsakra!

Engedelmeskedik.

– Ki kell szednünk onnan. – Skid felé fordulok. – Mentők?

– Úton vannak. A tűzoltók szintén.

Az évek során, amióta zsaru vagyok, jó néhány, különböző égési sérülést szenvedett áldozattal volt már dolgom. Riasztottak házban keletkezett tűzhöz, közúti balesetekhez, vegyszer okozta károsodásokhoz, füstmérgezéshez. De ilyet még egyszer sem láttam. A törzs függőleges helyzetben van. A ruhái porrá égtek. A csupasszá vált, közszemlére kitett hús barna vagy fekete színű, undorító rozsdavörös foltokkal. A nyaka rozsdabarna, és nedvesnek látszik. A feje lehorgasztva, az arc alsó része barna, homloka felhólyagzott és véres.

– Muszáj kihoznunk onnan – ismétlem meg.

– Egyetértek.

A probléma az, hogy az áldozatot több mint egy méter magas, vörösen izzó parázs veszi körül minden oldalról. Lehetetlen elérni a testet anélkül, hogy te magad ne szenvednél égési sérülést.

– Mona! – Odadobom neki az Explorerem kulcsait. – Hozza ide a szerszámos ládámat! Vizet és lapátot is. Igyekezzen!

Egy kézzel elkapja a kulcscsomót, megfordul és a kocsik felé rohan.

Körbenézek, nincs-e valami a közelben – fahasáb vagy lapos kő –, amire ráállhatnánk vagy arra használhatnánk, hogy odébb hányjuk a perzselő törmeléket, de nem látok semmit.

– Basszus. – Közelebb lépek, amennyire csak lehet, kinyújtom a karom, de a forróság feltartóztat. Képtelenség elérni az áldozatot. Gyötrelmes helyzet. Beleszólok a rádióba. – Sürgesse meg a tíz-ötven-kettőt! – utasítom a diszpécsert, hogy minél hamarabb ideérjenek a mentők. – Van egy megégett áldozatunk.

Skid körbekocog a tisztás szélén, keres valamit, amivel megvédhetnénk a lábunkat. Forgácsdarabokon és apró gallyakon kívül azonban nem talál semmit.

– Főnök!

Az erdő felé pillantok, látom, hogy Mona felénk fut, egyik kezében a szerszámos ládám, a másikban két összecsukható lapát. Elébe sietek, elveszem az egyik lapátot, kihajtom, majd visszairamodom a füstölgő farakáshoz. A lapát fejét az izzó maradványok alá nyomom, majd kiemelek egy halom vöröslő parazsat, és félrelököm őket. Skid ismét működésbe hozza a tűzoltó készüléket. Mona kihúz a zsebéből egy literes palackot, és vizet fecskendez a hamvakra. A zsarátnok serceg, amikor víz éri. Valahol mélyen tudom, hogy egy bűneset helyszínén tartózkodunk. Valószínűleg bizonyítékokat szennyezünk be. Akkor sincs mit tenni, mert az életmentés mindennél fontosabb.

– Fújjon habot azokra a parazsakra! – irányítom Monát.

Felkapja a kisebb tűzoltó készüléket, és habbal árasztja el a frissen kihantolt izzó darabokat.

Még legalább két percig lapátolom az üszkös hasábokat. Amikor már elég nagy a rés ahhoz, hogy elérjem az áldozatot égési sérülés nélkül, belevágok. A szemem sarkából látom, hogy Skid folytatja a lapátolást. A vádlimat forróság marcangolja, majd feljebb kúszik a lábamon. Égő szövet szaga csapja meg az orrom, a meleg a bakancsom talpán keresztül is áthatol. Folytatom a küzdelmet.

Az áldozat vérfagyasztó látványt nyújt. Visszafojtom a lélegzetemet, hogy ne érezzem a megpörkölődött haj és elszenesedett ruha bűzét. A sült hús mindent átitató iszonyatát. Édes istenem!

A nyakamat nyújtogatva először sikerül alaposabban megfigyelnem a csuklóit rögzítő csomót. Dróttal kötötték a karóhoz.

– Kérem a drótvágót!

Mona felém hajítja a szerszámot. Sikerül elkapnom, a pengéket a dróthoz illesztem, és elvágom a bilincset. Az áldozat karjai szabadon lengenek, élettelenül. Az egyik dróthuzal magát a testet rögzíti a póznához. A másik kezembe veszem a drótvágót, és elnyisszantom a drótot. A törzs összeroggyan, majd előrebukik. Odaugrom, és megragadom az áldozat felső karjait. Az égett hús kezd kicsúszni a védőkesztyűm alól. Megacélozom magam, hogy elnyomjam a rám törő undort. Skid mellettem terem, átveszi tőlem az egyik kart, és együtt kivonszoljuk az áldozatot az üszkös romhalmazból. Mintegy hat méterre húzzuk a máglyától. A hátára fektetjük, a két karját oldalra kifeszítjük.

– Vizet! – mondom.

Mona ismeri az eljárást, már a kezében tartja a vizespalackot. Átveszem tőle, és a tartalmát az áldozat fejére, torkára és felsőtestére locsolom. Ennyi nem elég, de tisztában vagyok vele, hogy amúgy sem számít. Túl későn érkeztünk, hogy megmentsük. Az áldozat meghalt. Az égési sebek túlságosan kiterjedtek és csontig hatolók.

Néhány másodpercig nem lehet más neszt hallani, csak a mi fújtató, szaggatott légzésünket. Az erdőben csönd honol, a hulló hópelyhek halkan sustorognak. A száraz levelek zizegnek, az ágak között tompa szélfuvallat döngicsél. A még izzó parazsak sercegve pattognak.

A varázslatot távoli sziréna süvítése töri meg. Lenézek az áldozatra, igyekszem tartani magam. Eszembe jut a kiképzésről, hogy a megégett ruházatot, cipőt vagy szíjat tüstént el kell távolítani a testről. Ez a személy azonban olyan súlyosan megégett, hogy nem lehet megkülönböztetni a textilt a hústól.

Mona anélkül, hogy bármit mondana, a tisztás szélére lohol, és hányni kezd. Skid belenyúl a szerszámos dobozomba, és előkotor egy termotakarót.

– Mi a fene történhetett itt? – dünnyögi, miközben szétnyitja a fóliát, és betakarja vele az összeégett testet, egyedül az arcát hagyja szabadon.

Amikor először megpillantottam az áldozatot, az merült fel bennem, hogy talán valaki egy halott ember nyomát akarta eltüntetni. Viszont a testet rögzítő drótköteleket látva, és tudva, hogy Skidék sikítást hallottak az ideérkezésükkor, rájövök, hogy másvalami történhetett.

Mona csatlakozik hozzánk. Nem egy félénk típus, de most olyan az arca, mintha csirizből öntötték volna.

– Hallott vagy látott valamelyikük bárkit a helyszínen, amikor ideértek? – tudakolom. – Vagy olyan jeleket, amelyek arra utaltak, hogy volt itt valaki?

– Én nem láttam senkit – válaszolja Mona. – Őszintén szólva, főnök, annyira el voltunk foglalva a tűz eloltásával, hogy könnyen elkerülhette a figyelmünket.

– Egy lelket sem láttam. – Skid hitetlenkedve csóválja a fejét. – De az a sikítás… Főnök, ezt a szerencsétlen szarházit odakötözték ahhoz az átkozott póznához, és elevenen elégették.

Olyan abszurd felvetés, hogy képtelen vagyok megemészteni. Pedig tudom, mit láttam. A drótcsomót. Az oszlopot. A magasra halmozott és meggyújtott hasábokat…

– Gázolaj szagát is érezni lehetett a levegőben – jegyzem meg.

Skid bólint.

– Vagyis bárki volt is az elkövető, használt gyújtófolyadékot.

Monára nézek.

– Zárjuk le a helyszínt szalaggal. Minden irányban, húszméteres sugárban. Keressenek lábnyomokat vagy bármit, ami nem tartozik ide. Ha észrevesznek valami furcsát vagy szokatlant, jelöljék meg és biztosítsák.

Mona biccent, és elindul a kocsik felé.

– Skid, nézzen körül, talál-e valamilyen csapást vagy abroncsnyomokat.

Megpöccinti a sapkája ellenzőjét.

– Parancsára!

A szirénák éles hangját most már közelről lehet hallani. A fák között piros és kék fény villódzik, egy tűzoltókocsié vagy mentőé. Mona ide-oda világít a Maglite-jával, a földet pásztázza az erdős részen.

Lenézek az áldozatra, és egy pillanatra elfog a hányinger.

– Mi a pokol történhetett itt? – suttogom magamban.

Az egyetlen válasz az éjszakában daloló szél szerenádja.